УХВАЛА

03 липня 2026 року 
м. Київ

справа №520/24034/25
адміністративне провадження № К/990/19433/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Мельник-Томенко Ж.М.,
суддів: Радишевської О.Р.,  Соколова В.М., 
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.11.2025 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2026 у справі №520/24034/25 за позовом ОСОБА_1 до Південної міської ради Харківського району Харківської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Південної міської ради Харківського району Харківської області, у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Південної міської ради Харківського району Харківської області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 , інваліду другої групи, грошової компенсації за невикористані календарні дні основної відпустки як інваліду війни за період 2024 року (тридцять діб) та 2025 року (двадцять п`ять діб);
- зобов`язати Південну міську раду Харківського району Харківської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні основної відпустки як інваліду війни другої групи за період 2024 року (тридцять діб) та 2025 року (двадцять п`ять діб).
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 25.11.2025, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2026, у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, 20.03.2026 ОСОБА_1 через підсистему "Електронний суд" подав касаційну скаргу до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 06.04.2026 зазначену касаційну скаргу повернуто особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
07.04.2026 ОСОБА_1 через підсистему "Електронний суд" вдруге подав касаційну скаргу до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 27.04.2026 зазначену касаційну скаргу повернуто особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.
29.04.2026 ОСОБА_1 через підсистему "Електронний суд" подав касаційну скаргу (провадження №К/990/19433/26) на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.11.2025 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2026 у справі №520/24034/25 до Верховного Суду.
Водночас 29.04.2026 ОСОБА_1 через підсистему "Електронний суд" подав ще одну касаційну скаргу (провадження №К/990/19437/26) на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.11.2025 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2026 у справі №520/24034/25 до Верховного Суду.
Того ж дня ОСОБА_1 через підсистему "Електронний суд" надіслав заяву такого змісту: "Прошу документи користувача по провадженню № К/990/19433/26 до справи № 520/24034/25 від 10.09.2025 вважати як помилково надіслані.".
Ураховуючи, що у період з 02.05.2026 до 10.05.2026 суддя Мельник-Томенко Ж.М. перебувала у відрядженні, у період з 06.05.2026 до 12.05.2026 суддя Желєзний І.В. перебував у відпустці, 11.05.2026 суддя Радишевська О.Р. перебувала у відпустці, у період з 12.05.2026 до 18.05.2026 суддя Радишевська О.Р. перебувала у відрядженні, у період з 19.05.2026 до 28.05.2026 суддя Желєзний І.В. перебував у відпустці, питання щодо розгляду матеріалів касаційної скарги вирішувалося після припинення обставин, які перешкоджали такому розгляду.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.06.2026, який здійснено на підставі розпорядження в.о. заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 01.06.2026 № 588, визначено новий склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) - Мельник-Томенко Ж.М., судді: Радишевська О.Р., Соколов В.М.
Ухвалою Верховного Суду від 02.06.2026 зазначену касаційну скаргу залишено без руху та надано скаржнику строк для усунення її недоліків шляхом надіслання до суду касаційної інстанції заяви, в якій скаржнику необхідно визначитися, яку з двох касаційних скарг він підтримує (провадження № К/990/19433/26 або провадження № К/990/19437/26), а яку відкликає у порядку, передбаченому статтею 337 КАС України.
04.06.2026 до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про відкликання касаційної скарги у справі №520/24034/25, провадження № К/990/19437/26. 
Ухвалою Верховного Суду від 16.06.2026 заяву ОСОБА_1 про відкликання касаційної скарги задоволено. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.11.2025 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2026 у справі №520/24034/25, провадження № К/990/19437/26 повернуто скаржнику.
Ухвалою Верховного Суду від 17.06.2026 касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.11.2025 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2026 залишено без руху та надано скаржнику строк з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги, а саме: 1) надання клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження із обґрунтуванням підстав для поновлення строку, підтверджених відповідними доказами; 2) надання скарги в новій редакції та її копій відповідно до кількості учасників справи, у якій навести належні обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1-4 частини четвертої статті 328 КАС України, у взаємозв`язку із належним обґрунтуванням підпунктів "а" - "г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 цього Кодексу.
На виконання указаної ухвали скаржник надіслав касаційну скаргу в новій редакції та клопотання про поновлення строку.
На обґрунтування клопотання про поновлення строку скаржник покликається на те, що з 20.03.2026 він безперервно здійснював процесуальні дії, спрямовані на реалізацію права на касаційне оскарження судових рішень у цій справі. Повторні звернення до Верховного Суду були обумовлені виключно необхідністю усунення недоліків, зазначених в ухвалах про повернення касаційних скарг.
Згідно з частиною третьою статті 329 КАС України строк на подання касаційної скарги також може бути поновлений у разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною п`ятою статті 333 цього Кодексу.
З огляду на доводи, наведені позивачем в обґрунтування клопотання про поновлення строку, враховуючи те, що повторно касаційну скаргу подано без суттєвих затримок та зайвих зволікань, наявні підстави для задоволення клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження.
Перевіривши матеріали касаційної скарги в новій редакції, Верховний Суд зазначає таке.
За правилами частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналіз указаних положень дає підстави для висновку, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
Згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 15.09.2025 вирішено здійснювати розгляд справи №520/24034/25 за правилами спрощеного позовного провадження.
Статтею 257 КАС України визначено перелік справ, що розглядаються за правилами спрощеного позовного провадження. Такими справами є: справи незначної складності, а також будь-які інші, за винятком тих, що зазначені у частині четвертій цієї статті, а саме: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує: для юридичних осіб - п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; для фізичних осіб та фізичних осіб - підприємців - сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років"; 6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.
Частиною другою статті 257 КАС України передбачено, що за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Отже, у цій справі суд першої інстанції, врахувавши вимоги частин третьої та четвертої статті 257 КАС України, розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження. Предмет спору цієї справи не містить ознак, за яких її не можна було розглядати за правилами спрощеного провадження.
Ураховуючи, що ця справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, для можливості відкриття касаційного провадження процесуальним законом передбачено необхідність обґрунтувати наявність підстав для розгляду цієї касаційної скарги про наявність одного з випадків, визначених підпунктами "а-г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, та обґрунтувати посилання на конкретний підпункт.
Конституційний Суд України у Рішенні від 22.11.2023 у справі №3-88/2021 (209/21, 47/22, 77/23,188/23) зазначив, що Верховний Суд як суд касаційної інстанції під час перегляду в касаційному порядку судових рішень має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та / або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків судових рішень, а не задля нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у вчиненні правосуддя. Унормування процесуальних відносин у спосіб визначення в у процесуальному законі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики.
Доведення зазначених обставин та, відповідно, права на касаційне оскарження судових рішень у справах незначної складності та / або розглянутих в порядку спрощеного позовного провадження, покладається на особу, яка подає касаційну скаргу.
Посилання на кожен з підпунктів пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України повинно бути належним чином обґрунтовано.
У порушення вказаного скаржник формально послався на пункт 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Варто зауважити, що Верховний Суд в ухвалах від 06.04.2026 та від 17.06.2026 звертав увагу скаржника на необхідності належного обґрунтування підпунктів "а" - "г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 цього Кодексу.
У касаційній скарзі в новій редакції скаржник, указуючи на те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, не надав жодних доказів на підтвердження вказаних обставин та не обґрунтував в чому саме полягає фундаментальне значення цієї справи для формування єдиної правозастосовної практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь суду касаційної інстанції на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.
Стосовно "виняткового значення" справи для учасника справи, то в такому випадку оцінка судом такої "винятковості" може бути зроблена лише на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Отже, особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.
Саме по собі покликання скаржника на те, що справа має виняткове значення для нього як особи з інвалідністю внаслідок війни, оскільки безпосередньо стосується реалізації гарантованих державою трудових та соціальних прав, без належних на те доводів і доказів не може слугувати підставою для визнання цієї справи винятковою для позивача.
Наведене не свідчить про безумовну винятковість цієї справи, оскільки доводи заявника касаційної скарги не обґрунтовані обставинами, які б виділяли вимоги скаржника у цій справі в якусь особливу категорію спорів, є винятковими та такими, що без судового захисту можуть призвести до незворотних наслідків для позивача.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає справи, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства, та не є "судом фактів".
Незгода із рішеннями судів попередніх інстанцій не свідчить автоматично про неправильність застосування або порушення норм матеріального / процесуального права під час ухвалення оскаржуваних судових рішень, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цих рішень, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь позивача / відповідача є звичайним передбачуваним процесом.
Водночас, скаржник покликається на пункт 3 частини 4 статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження та зазначає про відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування у взаємозв`язку: статті 6 Закону України «Про відпустки»; частини сьомої статті 10 Закону України «Про відпустки»; статті 9 Закону України «Про відпустки»; статті 24 Закону України «Про відпустки»; статей 82 та 83 Кодексу законів про працю України. На переконання скаржника, у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду щодо: правового значення гарантії, встановленої частиною сьомою статті 10 Закону України «Про відпустки», при визначенні обсягу права особи з інвалідністю ІІ групи на щорічну основну відпустку у перший рік роботи; правового значення оплачуваної навчальної відпустки для визначення стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку відповідно до статті 9 Закону України «Про відпустки» та статті 82 Кодексу законів про працю України; порядку визначення кількості невикористаних днів щорічної основної відпустки та розміру грошової компенсації при звільненні особи з інвалідністю ІІ групи у перший рік роботи за наявності оплачуваної навчальної відпустки.
Верховний Суд зазначає, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України заявник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів під час застосування відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.
Отже, оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і підстав необхідності такого висновку щодо застосування конкретної норми права у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, тощо), а також значення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування цієї норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.
Обґрунтовуючи помилковість висновків суду апеляційної інстанції, скаржник зазначив, що суди попередніх інстанцій застосували зазначені норми, однак не надали оцінки їх взаємозв`язку та не визначили правового значення гарантії, передбаченої частиною сьомою статті 10 Закону України «Про відпустки», для вирішення спору щодо компенсації за невикористану відпустку при звільненні. 
Також скаржник вказав на те, що суди попередніх інстанцій не надали правової оцінки питанню застосування статті 9 Закону України «Про відпустки» та статті 82 Кодексу законів про працю України до спірних правовідносин та не визначили правового значення оплачуваної навчальної відпустки для обчислення стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку.
Крім того, у скарзі зазначено, що правильне застосування статті 24 Закону України «Про відпустки» та статті 83 Кодексу законів про працю України безпосередньо залежить від правильного визначення: обсягу права працівника на щорічну відпустку; стажу роботи, що дає право на таку відпустку; кількості невикористаних днів відпустки. На думку скаржника, зазначені питання судами належним чином не були вирішені.
Аналізуючи наведені доводи касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.
Верховний Суд звертає увагу скаржника, що покликання на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування наведених норм права не містить належних аргументів неправильного застосування відповідних норм права судами попередніх інстанцій позаяк зміст касаційної скарги зводиться до незгоди скаржника зі встановленими судами обставинами у справі.
Так, скаржник, мотивуючи необхідність висновку Верховного Суду, вказав на відсутності єдиного підходу до застосування статті 6, частини сьомої статті 10, статті 9 та статті 24 Закону України «Про відпустки» у взаємозв`язку зі статтями 82 та 83 Кодексу законів про працю України. Верховний Суд не формулював висновку щодо застосування зазначених норм у правовідносинах, де особа з інвалідністю ІІ групи у перший рік роботи отримувала оплачувану навчальну відпустку та при звільненні заявляє вимоги щодо правильності визначення компенсації за невикористану відпустку.
Верховний Суд наголошує на тому, що суд касаційної інстанції здійснює перегляд ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій судових рішень у виключних випадках, кожен з яких окремо передбачений процесуальним законом. Стадія касаційного перегляду не є обов`язковою стадією для усіх видів судових проваджень, а перегляд рішень у касаційному порядку відбувається виключно з підстав, що вичерпним чином визначені законом. Верховний Суд є судом права, тобто такою судовою інстанцією, яка здійснює перегляд постановлених та оскаржених судових рішень лише у питанні правильності застосування судами норм права.
Доводи скарги щодо неправильного застосування судом апеляційної інстанції означеної норми права не містять аргументів в контексті помилки суду апеляційної інстанції щодо належного правозастосування такої норми, адже зводяться до констатації відсутності висновку Верховного Суду з наведених скаржником питань та, відповідно, незгоди із тим, що суди не вирішили питання щодо обсягу права працівника на щорічну відпустку; стажу роботи, що дає право на таку відпустку; кількості невикористаних днів відпустки. 
Наведене жодним чином не пов`язано із проблематикою правозастосування, тобто із помилковим тлумаченням норм права судом апеляційної інстанції.
Отже, касаційна скарга містить лише виклад обставин справи, цитування правових норм та незгоду з рішеннями судів попередніх інстанцій з підстав неправильного встановлення судом обставин справи, що не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Верховний Суд звертає увагу скаржника, що лише посилання у касаційній скарзі на відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування відповідної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.
Виходячи з визначених процесуальним законом меж, предметом касаційного перегляду можуть бути виключно питання права, а не факту.
Посилання скаржника у касаційній скарзі на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права зводяться до незгоди із висновками суду щодо обставин справи та наполяганні на переоцінці наявних у справі доказів, що не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судового рішення відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України.
Ураховуючи наведене, Верховний Суд уважає недоведеною наявність підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини умови прийнятності касаційної скарги можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у цьому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах "Levages Prestations Services проти Франції" від 23.10.1996, заява №21920/93; "Brualla Gomes de la Torre проти Іспанії" від 19.12.1997, заява №26737/95).
На підставі викладеного Верховний Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до суду касаційної інстанції, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" в праві на звернення до суду касаційної інстанції не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане винятково особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовної практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Отже, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у справі, розглянутій за правилами спрощеного позовного провадження, а аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України випадків, то у відкритті касаційного провадження у цій справі слід відмовити.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
За такого правового врегулювання та обставин справи підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.
Керуючись статтями 328, 333 КАС України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2026 у справі №520/24034/25 задовольнити.
Визнати причини пропуску строку на касаційне оскарження поважними та поновити процесуальний строк.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.11.2025 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2026 у справі №520/24034/25.
Копію цієї ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.

Судді	Ж.М. Мельник-Томенко О.Р. Радишевська   В.М. Соколов