КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №357/1795/26 Головуючий у І інстанції - Марущак Н. М.
апеляційне провадження №22-ц/824/10298/2026 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

25 червня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ставищенського районного суду Київської області від 23 березня 2026 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання правничої допомоги,-
установив:

У лютому 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання правничої допомоги.
Ухвалою судді Ставищенського районного суду Київської області від 13 березня 2026 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу п`ятиденний строк для усунення недоліків.
На виконання вимог ухвали Ставищенського районного суду Київської області від 13 березня 2026 року ОСОБА_1 подав заяву на усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою Ставищенського районного суду Київської області від 23 березня 2026 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто з усіма додатками позивачу, у зв`язку із не усуненням зазначених судом недоліків.
Суд першої інстанції виходив з того, що в порушення п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позивачем в позовній заяві не викладені повно обставини, якими він обґрунтовує вимогу про стягнення з відповідача заборгованості за надання правової допомоги, а саме: в позові не зазначено, які саме фактично послуги надано відповідачу із зазначенням часу витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (чи надано і скільки консультацій, які процесуальні документи підготовано, чи приймав участь під час процесуальних дій (по кримінальному провадженню під час досудового розслідування), чи приймав участь в судових засіданнях при розгляді вказаної в позові цивільної справи із зазначенням їх кількості та часу), та в позові не зазначено докази на підтвердження вказаних обставин і всупереч вимогами ч. 5 ст. 175 ЦПК України не додано вказані докази до позову.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов до висновку, що встановлені вимоги ухвалою Ставищенського районного суду Київської області від 13 березня 2026 року позивачем виконані не були.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що вона постановлена з порушенням норм процесуального права, та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що суд першої інстанції фактично з`ясовує обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, та надав оцінку доказам під час вирішення питання щодо прийняття позовної заяви та відкриття провадження у справі, що є передчасним, оскільки суд на даному етапі не наділений відповідними повноваженнями. 
Тому, це не може вважатися як недоліком позовної заяви - недодержання вимог, викладених у статтях 175, 177 ЦПК України, та не може бути підставою для залишення позовної заяви без руху. Відповідно, невиконання явно незаконної вимоги суду не може бути підставою для повернення позову.
Вказує, що у даному випадку предметом поданого позову є - стягнення боргу за договором, а не визначення розміру та порядку стягнення судових витрат у вигляді витрат на правничу допомогу. Підставою позову - укладені між ним, як адвокатом, та відповідачем договірні відносини. Доказами є - договір про надання правничої (правової) допомоги про надання правничої (правової) допомоги №02/07 від 12 серпня 2024 року, Додаткові угоди №1 та №2, Акти та інші докази, які були долучені до позовної заяви.
Таким чином, у відповідності до ст. 183 ЦПК України, суд зобов`язаний був прийняти його позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі. 
Натомість суд першої інстанції, порушуючи норми цивільно-процесуального законодавства, висуває йому незаконні вимоги, визнає їх невиконання як порушення та недоліки, повертає позовну заяву з додатками, чим порушує його право на справедливий та своєчасний судовий захист.
Просив суд, ухвалу Ставищенського районного суду Київської області від 23 березня 2026 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч.2 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1,5,6,9,10,14,19,37-40 частини першої ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не були виконані встановлені ухвалою Ставищенського районного суду Київської області від 13 березня 2026 року вимоги. 
З висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.
Так, відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
За правилом ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Право на звернення особи до суду є її абсолютним правом.
Захист порушених прав, свобод чи інтересів реалізується через врегульовану процесуальним законом можливість пред`явити до суду позовну заяву, яка є процесуальною формою звернення за захистом порушеного права.
Статтями 175, 177 ЦПК України встановлені вимоги, які пред`являються до форми і змісту позовної заяви та доданих до позову документів.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).
Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві (ч. 3 ст. 185 ЦПК України).
Так, ухвалою Ставищенського районного суду Київської області від 13 березня 2026 року позовну заяву залишено без руху, надано строк у п`ять днів з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків. 
На виконання вимог ухвали суду від 13 березня 2026 року ОСОБА_1 подав заяву на усунення недоліків позовної заяви.
При цьому, як вбачається із оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції зазначив, що ухвалою суду від 13 березня 2026 року позивачу було роз`яснено про необхідність викласти повно обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, зазначити докази, що підтверджують кожну обставину, якими обґрунтовуються позовні вимоги, та додати їх до позовної заяви.
Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України, ст. 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту (Постанова Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2021 року у справі № 161/2823/19). 
Відповідно до ст. ст. 13 та 175 ЦПК України, позивач на власний розсуд обґрунтовує свої вимоги з викладом відповідних обставин та зазначенням доказів, що підтверджують такі обставини. Невідповідність зазначених у позовній заяві обставин чи доказів на підтвердження позовних вимог, неточність формулювань позовних вимог, їх неузгодження із способами захисту порушеного права, недоведеність підстав позову за кожною вимогою не перешкоджає розгляду справи, оскільки може бути підставою для відмови в задоволенні позову по суті, а не для визнання позовної заяви неподаною та її повернення.
Відповідно до ст. 189 ЦПК України, визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів відноситься до завдань підготовчого провадження.
Відповідач не позбавлений права реалізувати свої заперечення щодо вартості майна та його поділу, подавши зустрічну позовну заяву або відзив, що буде містити заперечення із наданням відповідних доказів (у тому числі і звітів про оцінку майна).
Таким чином, процесуальне законодавство дозволяє реалізувати збирання та подання доказів після відкриття провадження у справі, зокрема суд може сторонам додатково встановити строк для подання доказів, окрім того, відповідач у випадку незгоди з позовними вимогами може подати відповідні докази разом з відзивом чи зустрічним позовом.
Така обставина, як неподання тих доказів на стадії подання позовної заяви, які на думку суду першої інстанції, є необхідні, не може бути підставою для залишення позову без руху та подальшого його повернення.
Відповідно до ч. 1 ст. 228 ЦПУ України, суд, заслухавши вступне слово учасників справи, з`ясовує обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та досліджує в порядку, визначеному в підготовчому засіданні у справі, докази, якими вони обґрунтовуються. Це відбувається на стадії розгляду справи по суті. 
Згідно з положеннями п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику.
Суд першої інстанції при вирішенні питання про відкриття провадження у справі не може надати оцінку достатності або недостатності всіх обставин, наявності або відсутності доказів. Ці всі питання можуть вирішуватись на інших стадіях процесу. Такі обставини не можуть виступати підставою для залишення позовної заяви без руху та підставами повернення позовної заяви позивачу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 31 серпня 2023 року у справі №990/114/23, постанова Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 липня 2024 року у справі №459/1507/23). 
Такі ж висновки зазначені у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі №761/41071/19, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2021 року у справі № 201/1333/19: питання про відсутність доказів, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, є процесуальним питанням, яке вирішуються судом під час судового засідання в ході розгляду справи по суті, а не на стадії відкриття провадження у ній, тому суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову залишати заяву без руху чи повертати її заявнику.
Окрім того, Велика Палата Верховного Суду раніше у своїй у постанові від 17 квітня 2018 року в справі №523/9076/16-д (провадження №14-61цс18), вказала, що встановлення обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Аналіз наданих сторонами доказів, здійснюється судом при вирішенні справи - спору по суті, а не на стадії вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для відкриття провадження у справі, або залишення позову без руху.
Отже, із аналізу наведених вище положень чинного законодавства вбачається, що постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не були виконані вимоги, встановлені ухвалою Ставищенського районного суду Київської області від 13 березня 2026 року, оскільки, суд фактично почав з`ясовувати обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, та надав оцінку доказам під час вирішення питання щодо прийняття позовної заяви та відкриття провадження у справі, що є передчасним. На даному етапі суд не наділений відповідними повноваженнями, а тому це не може вважатися як недодержання вимог, викладених у статтях 175, 177 ЦПК України, та як наслідок не може бути підставою для повернення позову позивачеві.
За вказаних вище обставин, процесуальне рішення про повернення позовної заяви є передчасним та помилковим, що призвело до неправильного вирішення питання та постановлення ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі та доступу до суду.
Згідно ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободу від порушень і протиправних посягань.
Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Так, відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява №48778/99).
Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно уникати надто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
Зокрема, у рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що ст.6 Конвенції визначає гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданого національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права.
У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та в рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» ЄСПЛ указав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням §1 ст.6 конвенції.
Отже, виходячи з норм Конституції, а також з норм міжнародного права, повертаючи позовну заяву, з врахуванням заяви про усунення недоліків, суд першої інстанції припустився надмірного формалізму, і вказані дії суду унеможливили доступ позивача до правосуддя для захисту своїх прав та інтересів шляхом судового розгляду справи.
Враховуючи вищевикладене, ухвала Ставищенського районного суду Київської області від 23 березня 2026 року не може вважатися законною і обґрунтованою та підлягає скасуванню.
Відповідно до приписів п. 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із порушенням норм процесуального права.
Керуючись ст. 7, 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Ставищенського районного суду Київської області від 23 березня 2026 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції, а саме для вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба