ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"19" травня 2026 р. Справа№ 910/7869/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Колесника Р.М.
суддів: Сковородіної О.М. 
Тищенко А.І. 

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі»

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2026 (повне рішення складено 16.01.2026)
у справі № 910/7869/25 (суддя - Підченко Ю.О.)
за позовом Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Містопроектбуд»
прo стягнення 20738,62 гривень 

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог

ПрАТ «ДТЕК Київські Електромережі» (надалі також позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до ТОВ «Містопроектбуд» (надалі також відповідач) про стягнення 17890,89 гривень інфляційних втрат, 2847,73 гривень 3% річних.
Позовні вимоги обґрунтовані позивачем фактом прострочення виконання відповідачем рішення Господарського суду Київської області від 13.12.2021 та додаткового рішення Господарського суду Київської області від 18.01.2022 у справі № 911/2393/21. 

Короткий зміст судового рішення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.01.2026 у задоволенні позову відмолено. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване наступним:
- з наданого позивачем розрахунку вбачається, що він здійснює нарахування 3% річних та інфляційних втрат на суму 160294,23 гривень до якої входить: штраф у розмірі 111882,44 гривень, неустойка в розмірі 30368,09 гривень, судовий збір в розмірі 2133,76 гривень, 15909,94 гривень витрат на професійну правничу допомогу, проте, у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв`язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються, а при цьому обов`язок сплатити суму неустойки (штрафу, пені) за невиконання зобов`язання не є зобов`язанням в розумінні положень частини першої статті 509 ЦК, а отже відсутні підстави і для застосування до цих правовідносин статті 625 ЦК України;
- неможливість проведення нарахувань на стягнуті рішенням суду суми витрат на правову допомогу та судового збору обумовлена тим, що стаття 625 ЦК України допускає застосування відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання, яке виникло у матеріальних правовідносинах, а судові витрати виникли саме у процесуальних правовідносинах.

Короткий зміст апеляційної скарги

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач зазначає наступне:
- за змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора;
- з моменту набрання законної сили рішенням суду, яким передбачено стягнення конкретної грошової суми, у боржника виникає обов`язок сплатити зазначену суму, прострочення виконання якого є підставою для застосування статті 625 ЦК України. Тому, позов про стягнення 3% річних та інфляції за прострочення виконання рішення суду є правомірним, а нарахування 3% річних та інфляційної складової відбувається на суму, присуджену судом до стягнення.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

На розгляді Господарського суду Київської області перебувала справа № 911/2393/21 за позовом ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» до ТОВ «Містопроектбуд» про стягнення штрафних санкцій за договором від 02.11.2020 № 1018/02-20 про виконання будівельних робіт з організації приєднання об`єкта до електричних мереж (стандартне приєднання) за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Чайки, вул. Панаса Мирного, 10а, житловий будинок, ТВ №ЦС2-1318-19 (з поставкою обладнання), а саме: штрафу згідно пункту 7.2.1 Договору у розмірі 7% вартості невиконаних у строки робіт в сумі 111882,44 гривень, неустойки згідно пункту 7.2.1 Договору у розмірі 0,1% від вартості робіт, з яких допущено прострочення виконання, починаючи з 31 дня прострочення в сумі 30368,09 гривень, неустойки згідно пункту 7.2.8 Договору у розмірі 0,1% від ціни Договору за кожен день прострочення введення об`єкта в експлуатацію в сумі 90215,03 гривень.
Рішенням Господарського суду Київської області від 13.12.2021 у справі № 911/2393/21, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.09.2022, позов ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» задоволено частково, присуджено до стягнення з ТОВ «Містопроектбуд» на користь ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» 111882,44 гривень штрафу, 30368,09 гривень неустойки, 2133,76 гривень судового збору, 14074,18 гривень витрат на професійну правову допомогу, у задоволенні решти вимог відмовлено.
Додатковим рішенням Господарського суду Київської області від 18.01.2022 присуджено до стягнення з ТОВ «Містопроектбуд» на користь ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» 15909,94 гривень витрат на професійну правову допомогу.
30.11.2022 на виконання вищевказаних рішень Господарським судом Київської області було видано відповідні накази.
12.12.2022 приватним виконавцем відкрито виконавче провадження № 70539073, а 01.05.2023 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним повним виконанням.
Відповідачем було остаточно погашено заборгованість згідно рішення та додаткового рішення Господарського суду Київської області у справі № 911/2393/21 лише 28.04.2023, ТОВ «Містопроектбуд» прострочило оплату за період з 08.09.2022 по 28.04.2023.

Позиція суду апеляційної інстанції 

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведені у апеляційній скарзі та заперечення на них, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Відповідно до частини першої, другої, п`ятої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (1). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти (2). У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (5).
Отже, на підставі рішення суду цивільні права та обов`язки можуть виникати лише в конкретних випадках, визначених актами цивільного законодавства. Водночас, за загальним правилом, цивільні права та обов`язки виникають з юридичних фактів, найпоширенішими з яких є правочини.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
Зрозумілим є те, що сторони укладають правочин з метою врегулювання певних правовідносин, що визначає виникнення у них цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (1). Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (2). Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (3).
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Такі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15 (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15 (провадження № 14-16цс18).
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).
Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
У главі 50 ЦК України визначено підстави припинення зобов`язання, а в частині першій статті 598 цієї глави обумовлено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Підстави припинення зобов`язання визначені, зокрема, в статтях 599, 600, 601, 604-609 ЦК України.
За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Отже, з аналізу глави 50 ЦК України, яка врегульовує питання припинення зобов`язання, слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу (схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 64 постанови від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження 12-302гс18).
У випадку порушення учасником правовідносин умов правочину внаслідок невиконання взятих на себе обов`язків інша сторона має можливість захистити свої права (зокрема, у судовому порядку), а регулятивні правовідносини трансформуються в охоронні, тобто такі, що захищені судовим рішенням. При цьому факт ухвалення судового рішення щодо прав та обов`язків учасників зобов`язальних (регулятивних) правовідносин не змінює самого зобов`язання та не припиняє його.
За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує такого зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.
У пункті 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 вересня 2025 року у справі № 369/13444/20 (провадження № 14-52цс25) зазначено, що ухвалення судового рішення щодо стягнення заборгованості за договором не є підставою заміни зобов`язання за договором - новим зобов`язанням за рішенням суду, а вказує лише на охоронний характер таких правовідносин, яким надано захист судовим рішенням. Таке судове рішення не змінює обсягу прав та обов`язків сторін зобов`язання, а лише підтверджує їх наявність та надає можливість примусового виконання цивільного зобов`язання у процедурах виконавчого провадження. Пункт 98 цієї постанови подібний до змісту пункту 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження 12-302гс18) у тому контексті, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з ухваленням судового рішення щодо нього чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність актів правосуддя про стягнення заборгованості не припиняє зобов`язань сторін.
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16 (провадження № 14-446цс18).
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
Проаналізувавши та підсумовуючи все вищезазначене, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне:
1) цивільні права та обов`язки виникають з юридичних фактів, найпоширенішими з яких є правочини, водночас в окремих випадках, визначених актами законодавства, права та обов`язки можуть виникати і на підставі рішення суду, зокрема таким актом законодавства є ГПК України, який закріплює один із принципів господарського судочинства, - відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення; 
2) у випадку порушення учасником правовідносин умов правочину внаслідок невиконання взятих на себе обов`язків інша сторона має можливість захистити свої права, зокрема у судовому порядку;
3) вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу, а також не є підставою заміни зобов`язання за договором - новим зобов`язанням за рішенням суду, а вказує лише на охоронний характер таких правовідносин, яким надано захист судовим рішенням. За своє суттю рішення суду лише видозмінює форму грошового зобов`язання та придає йому цілісного характеру, в тому числі грошові зобов`язання вже не потрібно поділяти зокрема на основну заборгованість, штраф, пеню і так далі.
4) наявність судових актів про стягнення заборгованості не може позбавляти кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум;
5) нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання та не є штрафною санкцією, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання;
6) положення статті 625 ЦК України визначають загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення.
Дослідивши всі фактичні обставини справи, беручи до уваги правові висновки, зазначені вище, колегія суддів в контексті апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції у даній справі, вважає за необхідне підкреслити наступне:
1) між позивачем та відповідачем було укладено договір № 1018/02-20 про виконання будівельних робіт з організації приєднання об`єкта до електричних мереж (стандартне приєднання) за адресою Київська область, Києво-Святошинський район, с. Чайки, вул. Панаса Мирного 10А, житловий будинок, ТВ № ЦС2-1318-19 (з поставкою обладнання), що був предметом розгляду у справі № 911/2393/21;
2) Господарським судом Київської області у справі № 911/2393/21 було вирішено спір щодо стягнення грошових коштів за договором, - 111882,44 гривень штрафу, 30368,09 гривень неустойки, внаслідок чого на відповідача і було покладено витрати зі сплати судового збору у розмірі 2133,76 гривень, а також витрати на професійну правничу допомогу - зокрема у розмірі 15909,94 гривень;
3) вирішення Господарським судом Київської області у справі № 911/2393/21 спору про стягнення грошових коштів за договором не змінило саму природу зобов`язань та підстав виникнення боргу, а також не замінило зобов`язання за договором - новим зобов`язанням за рішенням, а лише видозмінило форму існуючого грошового зобов`язання та придало такому зобов`язанню цілісний характер, - загальна сума заборгованості, що підлягала сплаті відповідачем з моменту набрання законної сили рішення стала 142250,53 гривень (111882,44 гривень штрафу + 30368,09 гривень неустойки);
4) додаткове рішення Господарського суду Київської області у справі № 911/2393/21 збільшило обсяг зобов`язань відповідача перед позивачем в частині необхідності сплати відповідачем позивачу присуджених судом 2133,76 гривень судового збору, а також витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15909,94 гривень. При цьому, саме неправомірні дії відповідача стали підставою для звернення позивача до суду за захистом своїх прав. 
5) вирішення Господарським судом Київської області у справі № 911/2393/21 спору про стягнення грошових коштів за договором не позбавило позивача права на отримання присудженого на його користь за рішенням суду сум із урахуванням положень ст. 625 ЦК України, враховуючи саму природу нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних, як способу захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів, а також отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання грошового зобов`язання.
Таким чином, вирішення Господарським судом Київської області у справі № 911/2393/21 спору про стягнення грошових коштів за договором не змінило саму природу зобов`язань та підстав виникнення боргу, не замінило зобов`язання за договором - новим зобов`язанням за рішенням, але при цьому доповнило обсяг зобов`язань відповідача перед позивачем в частині необхідності сплати судового збору у розмірі 2133,76 гривень, а також витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15909,94 гривень. Іншими словами, ухвалення такого рішення лише вказало на охоронний характер таких правовідносин, яким надано захист судовим рішенням.
Саме тому, на думку суду апеляційної інстанції, позивач має право отримати від відповідача виконання своїх грошових зобов`язань в повній мірі, без матеріальних втрат, які він беззаперечно поніс від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, що відбуваються у економічній сфері нашої країни. 
У даному контексті, колегія судів вважає, що ніхто не може жодним чином обмежувати та зменшувати обсяг прав позивача, як постраждалої сторони у спірних правовідносинах, а відповідач не може отримувати переваги від факту неналежного виконання ним же взятих на себе зобов`язань у зв`язку із існуванням у економіці України інфляційних процесів.
Якщо слідувати та підтримувати концепцію, відмінну від вищевказаної (яку по суті і застосував місцевий господарський суд), то внаслідок затягування виконання своїх грошових зобов`язань, винувата сторона буде отримувати переваги від власної недобросовісної поведінки у зв`язку із поступовим зменшенням купівельної спроможності грошових коштів та їх знецінення, а тому в решті решт, отриманні кошти позивачем будуть вартувати менше ніж вони коштували станом на момент виникнення обов`язку у відповідача по їх сплаті, внаслідок чого навіть після остаточного виконання рішення суду, порушенні відповідачем права та законні інтереси позивача не будуть відновленні у повному обсязі, що є неприпустимим.
З практичної точки зору, присудженні до стягнення 111882,44 гривень штрафу, 30368,09 гривень неустойки, 2133,76 гривень судового збору, 15909,94 гривень витрат на професійну правову допомогу станом на момент набрання законної сили рішення (07.09.2022) внаслідок інфляційних процесів не є за своєю цінністю та купівельною спроможністю ідентичними із такими же номінальними сумами станом на момент остаточного виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань.
Отже, беручи до уваги все вищезазначене, на глибоке переконання суду апеляційної інстанції, позивач беззаперечно має право здійснювати нарахування 3% річних та інфляційних втрат на 111882,44 гривень штрафу, 30368,09 гривень неустойки, 2133,76 гривень судового збору, 15909,94 гривень витрат на професійну правову допомогу задля захисту свого майнового права та інтересу у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від боржника за неналежне виконання грошового зобов`язання. При цьому, колегія суддів вважає за необхідне ще раз звернути увагу на те, що нарахування 3% річних та інфляційних втрат за своєю суттю не є штрафними санкціями, а є лише законним компенсаційним заходом, застосування судом якого жодним чином не порушує права та законні інтереси відповідача. 
Заперечення відповідача щодо того, що із наведених позивачем у позові судових рішень, не вбачається встановлення строку їх виконання, з порушенням якого, може виникнути обставини прострочення виконання, як необхідна умова застосування правових наслідків встановлених ч.2 ст. 625 ЦК України, колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними, з огляду зокрема на положення ст. 18 ГПК України, відповідно до яких судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, а тому відповідач був зобов`язаний після набрання рішень законної сили їх виконати у добровільному порядку, що було здійснено із порушенням строку. 
Перевіривши розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, виконаний позивачем, колегія суддів дійшла висновку про його обґрунтованість та правильність, а отже з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 17890,89 гривень інфляційних втрат, 2847,73 гривень 3% річних.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Як передбачено ч. 1 ст. 277 цього ж кодексу підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла висновку, що доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в апеляційному порядку, оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню в апеляційному порядку з прийняттям нового рішення по справі про задоволення позову, за наведених у даній постанові підстав.
Судові витрати відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на відповідача.
Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» задовольнити.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2026 у справі № 910/7869/25 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» задовольнити повністю.
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Містопроектбуд» (04080, місто Київ, вул. Фрунзе, будинок 102, літ. ХVІІІ; ідентифікаційний код 33057064) на користь Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» (04080, місто Київ, вул. Новокостянтинівська, будинок 20; ідентифікаційний код 41946011) 17890,89 гривень інфляційних втрат, 2847,73 гривень 3% річних та судові витрати 3028,00 гривень судового збору.
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Містопроектбуд» (04080, місто Київ, вул. Фрунзе, будинок 102, літ. ХVІІІ; ідентифікаційний код 33057064) на користь Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» (04080, місто Київ, вул. Новокостянтинівська, будинок 20; ідентифікаційний код 41946011) 3633,60 гривень судового збору за подання апеляційної скарги. 
5. Доручити Господарському суду міста Києва видати відповідні накази.
6. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
Повний текст постанови складено і підписано 19.05.2026

Головуючий суддя Р.М. Колесник 

Судді О.М. Сковородіна

А.І. Тищенко