КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Унікальний номер справи № 760/27981/24 Головуючий у суді першої інстанції - Верещінська І.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8279/2026 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2026 року Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач Нежура В.А.,
судді Верланов С.М., Невідома Т.О., 
секретар Цуран С.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргуОСОБА_1 , яка подана адвокатом Пановою Світланою Андріївною на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 05 лютого 2026 року про відмову у забезпеченні позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Верповська О.В. про зобов`язання вчинити певні дії, визнання договору іпотеки недійсним та скасування рішень про державну реєстрацію права власності,

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Солом`янського районного суду міста Києва перебуває вказана цивільна справа.
19 листопада 2025 року від представниця позивача ОСОБА_1 адвокат Панова С.А. подала заяву про забезпечення позову, у якій заявниця просила суд забезпечити позов: 
шляхом накладення арешту на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ; 
шляхом заборони ОСОБА_2 користуватися квартирою АДРЕСА_1 ; 
шляхом заборони ОСОБА_2 передавати квартиру АДРЕСА_1 третім особам, у тому числі на підставі цивільно-правових угод, усних домовленостей; 
шляхом заборони ОСОБА_2 вчиняти дії щодо виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 .
Заяву обґрунтовано тим, що між позивачем та відповідачами існує майновий спір про зобов`язання вчинити певні дії, визнання договору іпотеки недійсним та скасування рішень про державну реєстрацію права власності. Позивач вважає, що існують цілком обґрунтовані підстави вважати, що відповідачем ймовірно буде зроблена спроба переоформити наявне майно на третіх осіб, а також, приховати належне йому майно, що ускладнить в майбутньому виконання рішення.
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 05 лютого 2026 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.
Не погоджуючись з ухвалою суду, позивач  ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу скасувати, постановити ухвалу про задоволення заяви. У скарзі зазначає, що суд не врахував обставин справи і судову практику з цього питання, тому дійшов помилкового висновку про відмову задоволенні заяви.
Вказує, що відповідачка ОСОБА_2 як титульна власниця спірної квартири може відчужити її третім особам, що ускладнить виконання рішення суду у разі задоволення позову.
У відзиві на апеляційну скаргу представниця ОСОБА_2 адвокат Бондарчук І.О. проти задоволення апеляційної скарги заперечила. Вказує, що ухвала суду є законною і обґрунтованою, підстави для його скасування відсутні.
Відзиви на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходили.
В судовому засіданні в апеляційному суді взяли участь представниця позивача ОСОБА_1 - адвокат Панова С.А., відповідачка ОСОБА_3 та її представниця - адвокат Ступак Т.О., які підтримали апеляційну скаргу, просила задовольнити їх з викладених підстав.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Як передбачено ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Згідно з вимогами вимог частин 1, 2 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується:1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.
Постановляючи ухвалу про відмову у забезпеченні позову, суд першої інстанції мотивував її тим, що у матеріалах поданої заяви про забезпечення позову відсутні докази, які б свідчили про те, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову у даній справі, що свідчить про те, що наведені у заяві доводи не можуть бути покладеними в обґрунтування відповідної ухвали. Окрім того, відповідне забезпечення може призвести до порушення прав інших осіб.
Колегія суддів не погоджується із цими висновками суду першої інстанції з таких підстав.
Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Як роз`яснено в постанові №9 Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Вказане свідчить, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
При цьому сторона, яка звертається з заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 149 ЦПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. 
Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.
Згідно ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. 
Судовий захист повинен бути ефективним, що вимагає ст.13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
З метою забезпечення збалансованості інтересів сторін, суд вірно вважав, що є підстави для забезпечення позову і обраний вид забезпечення буде співмірним із заявленими позовними вимогами та достатнім для забезпечення виконання майбутнього рішення суду.
Відповідно до ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
Як роз`яснив Європейський суд з прав людини в пілотному рішенні «Іванов проти України», право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції»). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (рішення у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії»). Необґрунтована затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення становить порушення Конвенції (рішення у справі «Бурдов проти Росії»).
Як видно зі змісту позовних вимог, між позивачем та відповідачами виник спір про зобов`язання вчинити певні дії, визнання договору іпотеки недійсним та скасування рішень про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Тобто, спір фактично виник щодо права власності на вказану квартиру.
Заявляючи вимогу про накладення арешту на спірну квартиру, позивач вказував, що  на даний час право власності на квартиру зареєстроване за відповідачкою ОСОБА_2 , тому існують цілком обґрунтовані підстави вважати, що нею ймовірно буде зроблена спроба переоформити це майно на третіх осіб, що ускладнить в майбутньому виконання рішення.
Колегія суддів погоджується із доводами заявника про те, що, зважаючи на існування між сторонами реального спору щодо права власності на квартиру, існує вірогідність того, що власник цього майна, відповідачка по справі, може вільно та на власний розсуд здійснювати правомочності володіння та користування, розпорядження приміщенням, що не лише утруднить, але й зробить неможливим виконання рішення суду по цій справі.
Позивачем обґрунтовано наявність зв`язку між заходом забезпечення позову та предметом позовних вимог, оскільки застосування такого заходу забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист його порушеного права та поновлення порушених прав та інтересів позивача.
У даному випадку вжиття заходів забезпечення позову, накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 з метою недопущення перереєстрації прав на це майно, ніяким чином не створить перешкод у обмеженні можливості відповідачки, користуватися цим майном, та не призведе до невідворотних наслідків.
Вживаючи заходи забезпечення позову, колегія суддів враховує, що саме під час знаходження справи у провадженні суду відповідачка не позбавлена можливості здійснити відчуження майна на користь третіх осіб, що у свою чергу потягне необхідність для позивача подання до суду нових вимог і залучення інших співвідповідачів, і це призведе до безконтрольного розширення кола осіб , що не лише утруднить, але й зробить неможливим виконання рішення суду по цій справі в разі задоволення позову.
За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити заяву ОСОБА_1 , наклавши арешт на  квартиру АДРЕСА_1 
Такі заходи допоможуть зберегти у незмінному стані як саме майно, а також допоможуть забезпечити фактичне виконання судового рішення, у разі задоволення позовних вимог. Вжиття наведених заходів забезпечення позову сприятиме запобіганню порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача на час вирішення спору в суді. 
Разом з цим, заява про забезпечення позову в частині заборони ОСОБА_2 користуватися квартирою АДРЕСА_1 , передавати квартиру третім особам, у тому числі на підставі цивільно-правових угод, усних домовленостей та вчиняти дії щодо виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з квартири, задоволенню не підлягає, оскільки такі заходи є неспівмірнми із предметом заявленого позову та можуть призвести до надмірного втручання у права відповідачки ОСОБА_2 . 
Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Пановою Світланою Андріївною задвольнити частково.
Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 05 лютого 2026 року скасувати та прийняти постанову такого змісту.
Заяву  ОСОБА_1  про забезпечення позову задовольнити частково.
Накласти арешт на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
Постанова може бути пред`явлена до виконання протягом трьох років.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України. 
Повний текст складено 12 червня 2026 року. 

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді С.М. Верланов

Т.О. Невідома