Україна
БРОВАРСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

провадження № 2/361/1458/25, cправа № 361/4307/25 
21.04.2026
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«21» квітня 2026 року 
місто Бровари Броварського району Київської області
Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:
головуючого - судді Василишина В.О.,
за участю секретаря судових засідань – Бас Я.В.; 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в:
У квітні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» звернулося до суду з даним позовом, в якому просить стягнути із ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором № 20838-04/2023 від 13 квітня 2023 року у розмірі – 58 500 грн. 
00 коп., а також сплачені судові витрати. 
В обґрунтування вимог зазначається, що 13 квітня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвеструм» (далі – ТОВ «ФК «Інвеструм») та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансового кредиту № 20838-04/2023 шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Відповідно до умов якого, позивач надає відповідачу у позику грошові кошти в сумі 
15 000 грн. 00 коп. на строк користування 25 днів, а відповідач зобов`язується повернути кредит, сплатити відсотки у розмірі 2,50% в день у встановлений у договорі строк в повному обсязі.
ТОВ «ФК «Інвеструм» свої зобов`язання за кредитним договором виконав та надав позичальнику грошові кошти шляхом їх перерахування на картку позичальників: НОМЕР_1 , яку позичальник вказав при оформленні кредиту 
03 липня 2023 року між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ТОВ «Стар файненс Груп» укладено договір факторингу № 3072023, відповідно до умов якого первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за договорами та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги, грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки встановлені цим договором.
Відповідно до Реєстру боржників до договору факторингу № 3072023 від 03 липня 
2023 року заборгованість ОСОБА_1 за договором про надання фінансового кредиту 
№ 20838-04/2023.
29 листопада 2023 року ТОВ «Стар файненс Груп» та ТОВ «Росвен Інвест Україна» (на даний час після зміни назви - ТОВ «СВЕА ФІНАНС») укладено договір факторингу 
№ 01.02-79/23 відповідно до умов якого первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за Кредитними договорами та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги, грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки встановлені цим договором.
Відповідно до додатку 1 (Реєстру боржників) до договору факторингу № 01.02-79/23 від 29 листопада 2023 року, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором станом на дату відступлення права вимоги складає – 58 500 грн. 00 коп. 
Отже, станом на дату складання позовної заяви заборгованість відповідача за договором фінансового кредиту № 20838-04/2023 від 13 квітня 2023 року становить 58 500 грн. 00 коп., що складається з суми простроченого основного боргу за кредитом у валюті кредиту – 15 000 грн. 00 коп., суми прострочених відсотків у валюті кредиту – 43 500 грн. 00 коп. З підстав стягнення заборгованості позивач звернувся до суду.
Ухвалою суду від 28 квітня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.
17 червня 2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву.
У судове засідання позивач ТОВ «СВЕА ФІНАНС» представника не направило, у позовній заяві просило суд розглянути дану справу у порядку спрощеного позовного провадження. 
Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, заперечення проти позову виклав у позовній заяві. 17 червня 2025 року відповідач подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. 
Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 
З матеріалів справи вбачається, що 13 квітня 2023 року між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансового кредиту № 20838-04/2023 шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Відповідно до умов вказаного договору позивач надає відповідачу у позику грошові кошти в сумі – 15 000 грн. 00 коп., на строк користування 25 днів, а відповідач зобов`язується повернути кредит, сплатити відсотки у розмірі 2,50% в день.
03 липня 2023 року між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ТОВ «Стар файненс Груп» укладено договір факторингу № 3072023, відповідно до умов якого первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за договорами та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги, грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки встановлені цим договором.
Відповідно до Реєстру боржників до договору факторингу № 3072023 від 03 липня 
2023 року заборгованість ОСОБА_1 за договором про надання фінансового кредиту 
№ 20838-04/2023.
29 листопада 2023 року ТОВ «Стар файненс Груп» та ТОВ «Росвен Інвест Україна» (на даний час після зміни назви - ТОВ «СВЕА ФІНАНС») укладено договір факторингу 
№ 01.02-79/23 відповідно до умов якого первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за Кредитними договорами та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги, грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки встановлені цим договором.
Відповідно до додатку 1 (Реєстру боржників) до договору факторингу № 01.02-79/23 від 29 листопада 2023 року, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором станом на дату відступлення права вимоги складає – 58 500 грн. 00 коп. 
Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, заборгованість відповідача за договором про надання фінансового кредиту № 20838-04/2023 від 13 квітня 2023 року складає 58 500 грн. 00 коп., що складається з суми простроченого основного боргу за кредитом у валюті кредиту – 15 000 грн. 00 коп., суми прострочених відсотків у валюті кредиту – 43 500 грн. 00 коп.
За змістом частин першої-четвертої статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Згідно зі статтею 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У силу частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них.
В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення по справі на користь протилежної сторони.
Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року в справі №129/1033/13-ц вказала на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.
Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона.
Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Згідно усталеної практики Верховного Суду належними та допустимими доказами на підтвердження обставини видачі кредитних коштів позичальнику є первинні бухгалтерські документи про видачу готівки або перерахування коштів.
У постановах від 14 березня 2018 року (справа №654/4006/14-ц), від 30 червня 2020 року (справа №554/12083/15) та від 25 травня 2021 року (справа №554/4300/16-ц) суд касаційної інстанції виходив із того, що виписки із банківських рахунків можуть бути належними і допустимими доказами надання кредитних коштів позичальнику.
У постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року (справа №686/19271/19) зазначено, що згідно зі статтями 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
У наведеній вище постанові суду касаційної інстанції також викладені правові висновки, що договір не є первинним обліковим документом для цілей бухобліку, а свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання, в той час як первинні документи складаються лише за фактом надання послуг.
У постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року (справа №755/2284/16-ц) встановлено, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Серед зазначених вище постанов Верховного Суду слід також виділити постанову від 30 листопада 2022 року (справа №334/3056/15), де висловлені правові висновки, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», як спеціальний закон, визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами.
Відповідно до пункту 16.1.статті 16 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» до документів на переказ відносяться розрахункові документи, документи на переказ готівки, міжбанківські розрахункові документи, клірингові вимоги та інші документи, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу.
Згідно з пунктом 17.1. статті 17 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» форми розрахункових документів, документів на переказ готівки для банків, а також міжбанківських розрахункових документів установлюються нормативно-правовими актами Національного банку України.
Форми документів на переказ, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу, установлюються правилами платіжних систем.
Обов`язкові реквізити електронних та паперових документів на переказ, особливості їх оформлення, оброблення та захисту встановлюються нормативно-правовими актами Національного банку України.
За приписами частин 19.1 та 19.2. статті 19 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» порядок і строки зберігання, а також процедура знищення електронних документів, що застосовуються при проведенні переказу, встановлюються Національним банком України.
Строки зберігання цих документів мають бути не меншими, ніж строки, встановлені для паперових документів аналогічного призначення.
Електронні документи зберігаються на носіях інформації у формі, що дозволяє перевірити цілісність, достовірність та авторство електронних документів на цих носіях.
Згідно з частиною 22.1 статті 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер.
Національний банк України має право встановлювати інші види розрахункових документів.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» первинні документи та регістри бухгалтерського обліку: підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.
Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
З долученого до позову кредитного договору вбачається, що його умови передбачають видачу кредитних коштів у безготівковій формі на реквізити платіжної банківської картки, наданої клієнтом.
На підтвердження факту надання кредитних коштів за договором про надання фінансового кредиту позивач посилається лист директора ТОВ «Універсальні платіжні рішення» № 2919-250318184035 від 18 березня 2025 року про успішне перерахування коштів на платіжну картку клієнта: 13-04-2023 14:05:06 на суму 15 000 грн. 00 коп., маска карти НОМЕР_1 , призначення платежу: «Зачисление 15000, 00грн. на картку НОМЕР_1 . У листі міститься посилання на укладений між ТОВ «Універсальні платіжні рішення» та ТОВ «ІНВЕСТРУМ ГРУП» договір на переказ коштів ФК-150920 від 2020-09-15.
Разом з тим, до зазначеного листа долучено первинних бухгалтерських документів, що підтверджують факт перерахування ТОВ «Універсальні платіжні рішення» за дорученням ТОВ «ІНВЕСТРУМ ГРУП» грошових коштів на користь позивача.
Сам ж по собі лист не є первинним бухгалтерським документом та не відповідає вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
До позовної заяви також не долучено договору на переказ коштів ФК-150920 від 
2020-09-15, укладеного між ТОВ «Універсальні платіжні рішення» та ТОВ«ІНВЕСТРУМ ГРУП», з якого можна було б встановити, що ТОВ «Універсальні платіжні рішення» має відповідні права та обов`язки стосовно перерахування грошових коштів позичальникам ТОВ «ІНВЕСТРУМ ГРУП».
Крім того, у листі ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 18 березня 2025 року не зазначається, що перерахування грошових коштів здійснювалося саме на користь ОСОБА_1 за договором про надання фінансового кредиту № 20838-04/2023, що також унеможливлює встановлення факту видачі кредитних коштів за вказаним договором.
Окрім цього, зі змісту зазначеної вище довідки неможливо встановити повних відомостей для ідентифікації карти, для того, щоб встановити належність/неналежність такої картки відповідачу.
З огляду на ті обставини, що у матеріалах даної справи відсутні належні та допустимі докази, які б відповідали вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні», що підтверджують факт надання грошових коштів ОСОБА_1 за договором про надання фінансового кредиту № 20838-04/2023 від 13 квітня 2023 року первинним кредитором.
Таким чином, позивач не надав належних та допустимих доказів щодо виконання кредитором обов`язку з надання кредитних коштів шляхом їх перерахування на рахунок ОСОБА_1 , і доказів щодо наявності у відповідача на момент пред`явлення позову непогашеної (несписаної) заборгованості перед кредитором.
Крім того, суд враховує висновки викладені у постанові Верховного Суду від 01 лютого 2023 року у справа №199/7014/20, за якими в оцінці поведінки та способу ведення справ банком чи фінансовою установою суд враховує те, що вони є професійними учасниками ринку надання фінансових послуг, у зв`язку з чим до них висуваються певні вимоги щодо дотримання правил та процедур, які є традиційними в цій сфері, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо.
Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ банком чи фінансовою установою є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною в цивільних відносинах з такою установою.
З врахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.
Отже, позивач, маючи статус фінансової установи, та володіючи належних обсягом процесуальних прав не довело належними та допустимими доказами факту видачі кредитних коштів попереднім кредитором на користь ОСОБА_1 , а тому відсутні правові підстави для задоволення даного позову про стягнення заборгованості за кредитним договором у повному обсязі.
Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати у разі відмови в позові покладаються на позивача.
На підставі викладеного та керуючись статтями 141, 259, 263-265, 279 ЦПК України, суд
в и р і ш и в:
У задоволенні позову – відмовити. 
Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, то зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.О.Василишин