Справа № 545/601/26 
Провадження № 2/545/1146/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"17" червня 2026 р.  м. Полтава

Полтавський районний суд Полтавської області у складі
головуючого судді Зуб Т.О.,
за участі секретаря Пінчук З.І.,
представника позивача- адвоката Довбенко О.Ю.,
представника приватного виконавця- адвоката Коваль В.О.
відповідачів: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Полтава цивільну справу за позовом приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипник Володимира Леонідовича, який діє в інтересах стягувача ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання недійсним (фраудаторним) договору дарування нерухомого майна,-

ВСТАНОВИВ:
Приватний виконавець виконавчого округу Полтавської області Скрипник В.Л., який діє в інтересах стягувача ОСОБА_4 , звернувся до Полтавського районного суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання недійсним (фраудаторним) договору дарування нерухомого майна: садового будинку площею 48,0 кв.м., з господарськими будівлями, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3225616453080); земельної ділянки з кадастровим номером 5324080207:07:002:0965.
В обґрунтування позову зазначив, що на примусовому виконанні перебуває виконавчий лист Київського районного суду міста Полтави № 552/4720/21 від 15.06.2023 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 боргу за договором позики від 19.12.2019 року в сумі 1621200,00 грн, 20000,00 грн судових витрат, а всього- 1641200,00 грн.
16.07.2025 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 78629026 з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа. 
16.07.2025 винесено постанову про арешт майна боржника ВП № 78629026, якою накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_3 . Відповідне обтяження було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом № 435722895 від 16.07.2025.
Боржником були отримані постанова про відкриття виконавчого провадження, постанова про арешт майна боржника та витяг № 435722895.
В ході проведення виконавчих дій в межах виконавчого провадження № 78629026 на підставі повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб встановлено, що боржник з 16.09.1994 по 21.05.2021 перебував у шлюбі з ОСОБА_1 , та у цей період остання на підставі договору купівлі-продажу, виданого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Дяченко В.А. від 02.10.2012 за реєстр. № 5620, набула право власності на садовий будинок, з господарськими будівлями, площею 48,0 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 та на земельну ділянку кадастровий номер № 5324080207:07:002:0498, на якій розташовано садовий будинок, з господарськими будівлями, на підставі договору купівлі-продажу, виданого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Дяченко В.А від 02.10.2012 за реєстром № 5618.
В подальшому, земельна ділянка кадастровий номер № 5324080207:07:002:0498 шляхом об`єднання з земельною ділянкою кадастровий номер 5324080207:07:002:0564 утворює земельну ділянку кадастровий номер № 5324080207:07:002:0815.
Беручи до уваги факт перебування майна у спільній сумісній власності, у відповідності до положень Закону України «Про виконавче провадження», до Київського районного суду міста Полтави було направлено подання № 37662 від 28 липня 2025 року про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.
Зокрема, за згаданим поданням на вирішення Київського районного суду міста Полтави було поставлено питання щодо визначення, зокрема, 1/2 частки боржника ОСОБА_5 у нерухомому майні- земельна ділянка, площею 0,1245 га, кадастровий номер 5324080207:07:002:0815 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1485541353240) та у нерухомому майні - садовий будинок, з господарськими будівлями, площею 48,0 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 37596196).
Ухвалою Київського районного суду міста Полтави від 21.08.2025 у справі № 552/4720/21 задоволено подання приватного виконавця № 37662 від 28 липня 2025 року про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, визначено, серед всього іншого, 1/2 частину боржника ОСОБА_3 у нерухомому майні- земельна ділянка, площею 0,1245 га, кадастровий номер 5324080207:07:002:0815 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1485541353240) та у нерухомому майні- садовий будинок, з господарськими будівлями, площею 48,0 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 37596196).
28.08.2025 на підставі заяви ОСОБА_1 проводиться державна реєстрація поділу земельної ділянки кадастровий номер 5324080207:07:002:0815 на дві земельні ділянки, а саме: земельну ділянку кадастровий номер 5324080207:07:002:0965 та земельну ділянку кадастровий номер 5324080207:07:002:0966.
В подальшому, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , не погодившись з вищезазначеною ухвалою суду, подали до Полтавського апеляційного суду апеляційну скаргу від 05.09.2025 та заяву від 30.09.2025 про приєднання до апеляційної скарги відповідно.
Водночас, під час розгляду Полтавським апеляційним судом апеляційної скарги боржника та заяви ОСОБА_1 про приєднання до апеляційної скарги, остання на підставі договору дарування від 27.10.2025, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Оканенко Т.Є. за реєстр. № 1103, відчужила садовий будинок, з господарськими будівлями, площею 48,0 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку кадастровий номер 5324080207:07:002:0965 на користь ОСОБА_2 . Зазначений правочин вчинено за згодою чоловіка- ОСОБА_3 , про що міститься вказівка безпосередньо в самому правочині.
ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , тобто донькою боржника та його дружини.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 17.12.2025 у справі № 552/4720/21 апеляційну скаргу ОСОБА_3 , до якої приєдналася ОСОБА_1 - залишено без задоволення.
За таких умов, договір дарування від 27.10.2025, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Оканенко Т.Є. за реєстровим № 1103, вчинено з метою унеможливлення задоволення вимог стягувача за рахунок такого майна, і така цілеспрямована та усвідомлена поведінка боржника та його дружини свідчать про умисне невиконання рішення суду, що набрало законної сили та яким стягнуто кошти з боржника ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 .
Враховуючи вищенаведене, просить визнати недійсним (фраудаторним) договір дарування від 27.10.2025, садового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки, розміром 0,0613 га, надану для індивідуального садівництва, на якій він розташований, кадастровий номер 5324080207:07:002:0965, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Оканенко Т.Є. за реєстровим № 1103.
Ухвалою судді Полтавського районного суду Полтавської області від 25.02.2026 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначене підготовче судове засідання.
13.03.2026 року відповідач ОСОБА_1 надала відзив на позов, у якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначила, що на момент укладення оскаржуваного договору були відсутній будь-які обтяження. ОСОБА_3 особисто був присутній у нотаріуса та надав нотаріальну згоду на укладення договору дарування. Жодних належних та допустимих доказів таких обставин позивачем не надано. Більше того, відповідно до правових висновків Верховний суд, правочин не може бути визнаний фраудаторним лише з тієї підстави, що він укладений між близькими родичами, оскільки такі обставини самі по собі не свідчать про недобросовісність сторін.
Оспорюваний договір дарування укладений не боржником, а відповідачем, який є самостійним власником майна. Боржник не є стороною правочину, а лише надав нотаріальну згоду як чоловік. Така згода не є правочином відчуження майна. Отже, спірний договір не може вважатися правочином боржника, спрямованим на ухилення від виконання зобов`язань.
Ухвалою суду від 06.05.2026 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду.
В судовому засіданні представник приватного виконавця- адвокат Коваль В.О. позовні вимоги підтримав з викладених підстав.
Представник позивача- адвокат Довбенко О.Ю. також просила позовні вимоги задовольнити, оскільки відчуження майна відбулося умисно, з метою ухилення від виконання боргових зобов`язань, а тому договір має ознаки фраудаторності.
Відповідач ОСОБА_1 позовні вимоги не визнала, пояснила, що земельна ділянка була придбана як єдина, а після розлучення з чоловіком вона поділила її на дві окремих земельних ділянки, а тому ОСОБА_3 не має на них ніяких прав, садовий будинок подарувала дочці. За борги ОСОБА_3 відповідати не повинна.
Відповідач ОСОБА_2 пояснила, що мати їй подарувала будинок.
Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав.
Вислухавши доводи учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.
Згідно ч. 1 статті 15, ч.1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто, спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Судом встановлено, що на примусовому виконанні перебуває виконавчий лист Київського районного суду міста Полтави № 552/4720/21 від 15.06.2023 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 боргу за договором позики від 19.12.2019 року в сумі 1621200,00 грн, 20000,00 грн судових витрат, а всього- 1641200,00 грн. (а.с. 8-9)
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника В.Л. від 16.07.2025 року відкрито виконавче провадження № 78629026 з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа (а.с. 10). 
Разом з відкриттям виконавчого провадження інформація про боржника була внесена до Єдиного реєстру боржників відповідно до статті 9 Закону України «Про Виконавче провадження» та пункту 2 розділу XI. Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження, затверджене Наказом Міністерства юстиції України 05 08.2016_ № 2432/5, ,зареєстроване в Міністерстві юстиції України 12 серпня 2016 р. за № 1126/29256, в якому встановлено, що система забезпечує обробку даних про боржника та вносить відомості про нього до Єдиного реєстру боржників одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження, крім боржників, визначених пунктом 4 цього розділу (а.с. 20-28).
16.07.2025 винесено постанову про арешт майна боржника ВП № 78629026, якою накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_3 . Відповідне обтяження було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом № 435722895 від 16.07.2025.
24.07.2026 року ОСОБА_3 отримані постанова про відкриття виконавчого провадження, постанова про арешт майна боржника та витяг № 435722895 (а.с. 19).
В ході проведення виконавчих дій в межах виконавчого провадження № 78629026 на підставі повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб встановлено, що боржник з 16.09.1994 по 21.05.2021 перебував у шлюбі з ОСОБА_1 (а.с. 29-32).
У період шлюбу ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, виданого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Дяченко В.А. від 02.10.2012 за реєстр. № 5620, набула право власності на садовий будинок, з господарськими будівлями, площею 48,0 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 36-38) та на земельну ділянку кадастровий номер № 5324080207:07:002:0498, на якій розташовано садовий будинок, з господарськими будівлями, на підставі договору купівлі-продажу, виданого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Дяченко В.А від 02.10.2012 за реєстром № 5618 (а.с. 33-35).
В подальшому, земельна ділянка кадастровий номер № 5324080207:07:002:0498 шляхом об`єднання з земельною ділянкою кадастровий номер 5324080207:07:002:0564 утворює земельну ділянку кадастровий номер № 5324080207:07:002:0815.
Беручи до уваги факт перебування майна у спільній сумісній власності, у відповідності до положень Закону України «Про виконавче провадження», до Київського районного суду міста Полтави було направлено подання № 37662 від 28 липня 2025 року про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, яким було поставлено питання щодо визначення, зокрема, 1/2 частки боржника ОСОБА_5 у нерухомому майні- земельна ділянка, площею 0,1245 га, кадастровий номер 5324080207:07:002:0815 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1485541353240) та у нерухомому майні - садовий будинок, з господарськими будівлями, площею 48,0 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 37596196).
Ухвалою Київського районного суду міста Полтави від 21.08.2025 у справі № 552/4720/21 задоволено подання приватного виконавця № 37662 від 28 липня 2025 року про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, визначено, серед всього іншого, 1/2 частину боржника ОСОБА_3 у нерухомому майні- земельна ділянка, площею 0,1245 га, кадастровий номер 5324080207:07:002:0815 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1485541353240) та у нерухомому майні- садовий будинок, з господарськими будівлями, площею 48,0 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 37596196) (а.с. 39-41).
Постановою Полтавського апеляційного суду від 17.12.2025 у справі № 552/4720/21 апеляційну скаргу ОСОБА_3 , до якої приєдналася ОСОБА_1 - залишено без задоволення (а.с. 76-79).
Також, приватним виконавцем було встановлено, що ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с. 66-68, 69-72).
28.08.2025 на підставі заяви ОСОБА_1 проводиться державна реєстрація поділу земельної ділянки кадастровий номер 5324080207:07:002:0815 на дві земельні ділянки, а саме: земельну ділянку кадастровий номер 5324080207:07:002:0965 та земельну ділянку кадастровий номер 5324080207:07:002:0966 (а.с. 63-65).
Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 27.10.2025, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Оканенко Т.Є. за реєстр. № 1103, відчужила садовий будинок, з господарськими будівлями, площею 48,0 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку кадастровий номер 5324080207:07:002:0965 на користь ОСОБА_2 (а.с. 60-62).
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Тлумачення, як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ч 1 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад.
Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанови Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01.03.2021 у справі № 180/1735/16-ц, від 18.04.2022 в справі 520/1185/16-ц, від 05.12.2022 у справі № 214/7462/20).
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2 ст. 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 3 ст. 13 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України), обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 26.04.2022 року у справі №522/23819/15-ц, провадження № 61-10480св21.
Як вбачається зі змісту позовної заяви позивач, як на підставу звернення до суду зазначає, що оскаржуваний договір дарування є фіктивним, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, що є порушенням ч.ч. 1,5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 статті 203 ЦК України). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 статті 203 ЦК України). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4 статті 203 ЦК України). Відповідно до ч. 5 статті 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).
Відповідно до приписів ч. 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 09.08.2022 року у справі № 638/19135/19, провадження № 61-2756св22.
В юридичній науці та судовій практиці договори, дії, бездіяльність та рішення органів, що вчиняються з метою завдати шкоди кредитору і така мета досягнута, називають фраудаторними правочинами.
Правочин, вчинений боржником у період виникнення у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину як такого, що вчинений боржником на шкоду кредиторам.
Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 року у справі №2-591/11, провадження №14-31цс21.
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа). Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.10.2020 в справі № 755/17944/18, від 26.04.2023 в справі № 644/5819/20).
Касаційний суд вже зауважував, що: недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (ст. 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (ст. 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.01.2024 в справі № 761/40240/21).
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин. Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Інакше такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним. Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин (пункти 108, 115, 116 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2024 в справі № 916/379/23 (провадження № 12-22гс24)).
У постанові Верховного Суду від 05.02.2025 у справі № 757/52379/21-ц (провадження № 61-3339св24) зазначено, що: «касаційний суд зауважує, що:
-фраудаторний правочин вчиняється на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису;
-зміст як договірного, так і недоговірного зобов`язання складають права та обов`язки його суб`єктів. Суб`єктивне право, що належить управненій стороні у зобов`язанні, йменується правом вимоги, а суб`єктивний обов`язок зобов`язаної сторони називається боргом;
-недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Мета позаконкурсного оспорювання фраудаторного правочину досягається для того, щоб кредитор міг задовольнити своє право вимоги, тобто щоб відбулося погашення боргу боржником;
-застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. Очевидно, що для мотивування кваліфікації оплатного правочину як фраудаторного недостатньо ствердження про наявність зловживання правом і наявність права вимоги. Таке мотивування має відбуватися через обґрунтування наявності/відсутності тих обставин, які дозволяють кваліфікувати правочин як вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору (наприклад, після пред`явлення позову про стягнення коштів та повернення заяви про забезпечення позову); контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (пов`язаність осіб, які вчиняють фраудаторний правочин може бути досить різноманітною. Зокрема, між особами які вчиняють фраудаторний правочин можуть бути родинні, квазіродинні відносини, інші цивільні відносини чи навіть трудові); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (це, зокрема потребує з`ясування того чи відповідала ціна вказана в договорі ринковим цінам на момент вчинення договору, чи взагалі відбувався розрахунок між боржником і кредитором, яким чином відбувався розрахунок)».
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд також враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №369/11268/16-ц, провадження №14-260цс19. А саме, як зазначено у даній постанові:… Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження №61-28761св18) та зазначає, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
Критеріями, які Верховний Суд називає для кваліфікації договору, як фраудаторного, є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.
Саме ці обставини і є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.
Згідно з висновком до якого дійшла колегія суддів Верховного Суду у постанові від 24.11.2021 прийнятій за результатами розгляду справи №905/2030/19, фіктивний правочин, виключає наявність наміру створити юридичні наслідки в момент його вчинення, що, в свою чергу, унеможливлює виникнення будь-яких майнових наслідків, оскільки такий правочин їх не породжує.
У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 посилається на те, що на момент дарування садового будинку були відсутні будь-які обтяження.
Проте, у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 серпня 2024 року в справі № 947/37261/21 було зроблено висновки про те, що відсутність заборони чи арешту не виключає кваліфікацію правочину як фраудаторного, оскільки для оспорення правочину, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), важливим є те, що учасники цивільного обороту використовують приватний інструментарій всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та, зокрема, для, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника (поручителя) чи зменшення обсягу його майна (постанова).
Як вже було встановлено судом, укладання такого правочину в інтересах близького родича- доньки та обізнаності про наявність невиконаного боргового зобов`язання було спрямовано на завдання шкоди кредитору, а тому, відсутність заборони чи арешту в даному конкретному випадку не впливає на кваліфікацію правочину, вчиненого між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як фраудиторного.
Враховуючи те, що спірний об`єкт нерухомого майна визнаний спільною власністю подружжя, відчужений ОСОБА_1 за безоплатним договором близькому члену сім`ї- доньці, в момент існування судового спору про стягнення заборгованості, суд приходить до висновку, що такий правочин було вчинено з порушенням принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом та правочин є таким, що був вчинений на шкоду кредитору,
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку з задоволенням позову, з із кожного з відповідачів в порядку розподілу судових витрат підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 1331,20 грн. (а.с. 2).
Керуючись ст.ст. 2, 10, 12, 13, 89, 137, 141, 247, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ: 
Позовні вимоги приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипник Володимира Леонідовича, який діє в інтересах стягувача ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання недійсним (фраудаторним) договору дарування нерухомого майна- задовольнити.
Визнати недійсним (фраудаторним) договір дарування садового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки, розміром 0,0613 га, надану для індивідуального садівництва, на якій він розташований, кадастровий номер 5324080207:07:002:0965, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 27.10.2025 року між ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Оканенко Т.Є. за реєстровим № 1103.
Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , на корить приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипник Володимира Леонідовича, РНОКПП: НОМЕР_4 , витрати по оплаті судового збору у розмірі 1331 (одна тисяча триста тридцять одна) грн. 20 коп., по 443 (чотириста сорок три) грн. 73 коп. з кожного.
Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду шляхом подання в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя:	  	Т. О.  Зуб