Справа №:755/15349/25
Провадження №: 2/755/3059/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" липня 2026 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:
головуючого судді - Гаврилової О.В.,
за участю секретаря - Гречаної Ю.О.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
представник позивача - адвокат Шпіцер В.Б., 
відповідач - ОСОБА_2 ,
представник відповідача - адвокат Хайнацька О.Ф.,
інші учасники справи - не з`явились,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, про визначення способів участі батька у вихованні дитини, - 

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення способів участі батька у вихованні дитини.
Згідно заявлених вимог, позивач просить суд: 
«Визначити час спілкування та способи участі ОСОБА_1 у вихованні його сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме:
1) встановити час для періодичного спілкування ОСОБА_1 зі своїм сином, ОСОБА_3 :
- засобами аудіо та відео зв`язку - у будь-який зручний для них обох час без обмежень по часу, не порушуючи при цьому звичайного розпорядку дня дитини, включаючи навчання, відвідування гуртків чи індивідуальних занять, медичних процедур тощо;
- особисто - тричі на тиждень протягом не менш ніж однієї години поспіль в період часу з 18.00 години до 21.00 години кожного понеділка, середи та п`ятниці.
За бажанням ОСОБА_1 таке спілкування повинно відбуватись без присутності матері, ОСОБА_2 ;
2) встановити час для спільного щорічного відпочинку ОСОБА_1 зі своїм сином, ОСОБА_3 , без присутності матері, протягом одного місяця поспіль влітку кожного року та п`ятнадцяти календарних днів поспіль взимку кожного року з можливістю виїзду за кордон до інших країн. Часові проміжки літнього та зимового відпочинку щороку визначаються за згодою обох батьків. У випадку недосягнення згоди щодо цього, часом літнього спільного відпочинку дитини з батьком є період з 01 липня по 31 липня кожного року, часом зимового спільного відпочинку з батьком є період з 25 грудня по 8 січня.
3) встановити час для щотижневого спільного відпочинку ОСОБА_1 зі своїм сином, ОСОБА_3 , без присутності матері, у період з 18 години кожної суботи до 12 години наступного дня (неділі) з можливістю відвідувати житло батька та ночувати там у вказаний час;
4) встановити ОСОБА_1 можливість організувати святкування дня народження сина кожного парного року, а також щороку бути особисто присутнім як гість на дні народження сина ОСОБА_3 , привітати його та спілкуватися з ним не менш, ніж протягом двох годин.
Встановити, що у разі якщо дитина перебуває за межами України, витрати на її перевезення в Україну для забезпечення участі батька у вихованні та надання часу особистого спілкування батька з дитиною несе той з батьків, з ким дитина перебуває за межами України.»
Вимоги позову обґрунтовані тим, що сторони проживали однією сім`єю з 2015 по 2022 роки, від стосунків народилась дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На даний час дитина фактично проживає з матір`ю за кордоном - у Австрії, отже позивач позбавлений можливості спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні. Позивач зазначає, що він регулярно брав участь у матеріальному забезпеченні дитини, за судовим наказом з нього стягуються аліменти на утримання сина. За доводами позовної заяви відповідач без погодження з позивачем вивезла спільну дитину за кордон, до Австрії, де вони на даний час проживають. Деякий час після виїзду з України відповідач інколи дозволяла позивачу спілкуватися з сином різними засобами зв`язку, однак зараз взагалі позбавила його такої можливості. Так, сторони планували, що в липні 2025 року відповідач приїде в Україну для забезпечення можливості здійснити медичне обстеження та лікування дитини, а також для того, щоб у батька і бабусі була можливість поспілкуватись з дитиною та провести з нею час. Проте, відповідач змінила свою поведінку, уникає контактів з позивачем та не збирається приїжджати в Україну, натомість подала заяву про видачу судового наказу про стягнення аліментів. При цьому, позивач постійно, на вимогу відповідача, надсилає кошти, які остання, за її словами, використовує для забезпечення дитини, однак про цільове використання цих коштів позивачу достеменно не відомо. Крім того, відповідач неодноразово погрожувала повністю позбавити позивача можливості навіть віддалено спілкуватись з дитиною та втілює свої погрози в життя, шантажує позивача, постійно вимагаючи від нього кошти, погрожуючи ніколи не дозволити проводити час із дитиною.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2025 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Залучено до участі в справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Дніпровську районну в місті Києві державну адміністрацію. Зобов`язано Дніпровську районну в місті Києві державну адміністрацію, як орган опіки та піклування, відповідно до вимог ст. 19 Сімейного кодексу України, надати письмовий висновок щодо розв`язання спору. 
22 листопада 2025 року представником відповідача ОСОБА_2 - адвокатом Хайнацькою В.Ф. подано до суду через систему «Електронний суд» відзив на позовну заяву, який зареєстрований в суді 24 листопада 2025 року. У відзиві зазначається, що з 2013 року до 2022 року сторони перебували в цивільному шлюбі без реєстрації, від шлюбу народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За доводами відзиву, з часу вторгнення військ російської федерації на територію України відповідач виїхала разом із сином до Австрії. Рішення про виїзд за кордон відповідача та малолітнього сина ОСОБА_4 , було спільне та погоджене з батьком дитини. З того часу син сторін постійно проживає з матір`ю та перебуває на її утриманні. Відповідач постійно надсилає фото сина батьку. Також з позивачем було погоджено, що ОСОБА_4 відвідує позивача в Україні влітку 2025 року, але поїздку було скасовано через посилення обстрілів м. Києва, що наражало б життя та здоров`я дитини на небезпеку, про це було повідомлено позивача. Також у відзиві вказується на безпідставність тверджень позивача про те, відповідач без погодження з батьком дитини вивезла дитину за кордон, з посиланням на нотаріально посвідчені заяви позивача. Також відповідачем повідомляється, що вона була змушена звернутись до суду із заявою про стягнення аліментів на утримання дитини ОСОБА_5 по причині того, що батько дитини припинив приймати участь в утриманні сина, сплачував грошові коштів розмірі 130 Євро, лише в період з травня 2024 року по квітень 2025 року. Крім того, відповідачем зазначається, що позивач - батько дитини почав агресивне та принизливе спілкування з відповідачем в телефонних розмовах та через смс повідомлення, звинувачував її в тому, що вона викрала дитину і вивезла за кордон, що у нього з`явились сумніви щодо батьківства, погрожував судовими розглядами, навіть прислав досудову претензію про намір звернутись до суду з метою встановлення батьківства і наміру проведення ДНК дослідження. Зазначається, що на даний час судовий наказ про стягнення з позивача аліментів на утримання ОСОБА_5 не виконується. Відповідач наголошує у відзиві, що вона ніяким чином не заважає участі у спілкуванні, вихованні чи утриманні свого сина батьком. (а.с.87-89)
11 лютого 2026 року представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Шпіцером В.Б. подано до суду через систему «Електронний суд» відповідь на відзив, яка зареєстрована в суді 23 лютого 2026 року. За доводами відповіді, позивач неодноразово намагався врегулювання питань участі у вихованні дитини у добровільному порядку, відповідач категорично відмовляється сприяти організації зустрічей батька з сином. Така поведінка фактично створює штучні перешкоди у реалізації батьківських прав позивача, суперечить частині третій статті 157 СК України, оскільки без обґрунтованих підстав створюються перешкоди у реалізації права позивача на особисте спілкування з дитиною та участь у її вихованні, за відсутності будь-яких доказів того, що таке спілкування може зашкодити нормальному розвитку дитини. За таких обставин, відсутність узгодженого порядку участі батька у вихованні дитини зумовлює необхідність судового визначення способу та часу спілкування з метою забезпечення балансу прав і обов`язків батьків та дотримання найкращих інтересів дитини. Позивач вважає, що запропонований ним порядок участі батька у вихованні сина та спілкуванні з ним є чітким, зрозумілим та спрямованим на усунення подальших конфліктів між сторонами. З приводу можливості перебування дитини за межами України, позивач звертає увагу суду на необхідність забезпечення балансу прав та обов`язків батьків з урахуванням дії воєнного стану та вказує, що враховуючи обмеження щодо виїзду чоловіків за кордон, покладення витрат на перевезення дитини для забезпечення особистого спілкування з батьком на того з батьків, з ким дитина перебуває за межами України, відповідає принципам справедливості, розумності та добросовісності. За доводами відзиву, у справі відсутні будь-які докази того, що участь позивача у вихованні або його особисте спілкування з дитиною може завдати шкоди її фізичному чи психологічному стану. Також позивач зазначає, що відповідач не посилається на обставини, які відповідно до Конвенції могли б обґрунтовувати фактичне відокремлення дитини від батька. Таким чином, обмеження особистого спілкування дитини з позивачем не відповідає винятковим підставам, передбаченим статтею 9 Конвенції. Натомість позиція відповідача спрямована на фактичне зведення участі батька у житті дитини до мінімуму, що не відповідає міжнародним стандартам захисту прав дитини. Звернення позивача до суду спрямоване саме на реалізацію цього права та забезпечення неупередженого і справедливого вирішення спору. Вказує на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які відомості або докази, що свідчили б про загрозу для дитини з боку позивача чи про неналежне виконання ним батьківських обов`язків. (а.с.134-136)
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 25 березня 2026 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 
Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Шпіцер В.Б. в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили позов задовольнити.
Представник позивача надав пояснення аналогічні доводам, викладеним у заявах по суті справи та підкреслив, що до виїзду відповідача з дитиною за кордон непорозумінь між сторонами з приводу спілкування позивача з дитиною не було, проте з часу проживання дитини за межами України, відповідачем чиняться позивачу перешкоди в спілкуванні із сином, під час спілкування виникають конфлікти, наразі спілкування позивача з дитиною відсутнє.
Позивач пояснив, що до виїзду відповідача з дитиною за кордон перешкод у спілкуванні із сином не було, після цого спілкування відбувалось на відстані, лише одного разу за цей час дитина поверталась до України і позивач мав змогу бачитись з сином. Зазначив, що відповідач не ставиться до позивача позитивно, здійснює вплив на дитину, а спілкування і без цього є важким. Підкреслив, що він є батьком і бажає бачити дитину хоч інколи, а спілкування засобами телефонного зв`язку не є повноцінним. Зауважив, що відповідач не привезла дитину до України для операції, коли син мав проблеми зі здоров`ям, з цього часу відносини між сторонами напружені, син позивачу не телефонує, дистанційне спілкування відбувається лише раз на 2 - 3 тижні.
Відповідач ОСОБА_2 та її представник - адвоката Хайнацька В.Ф. в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 
Відповідач надала пояснення аналогічні доводам, викладеним у відзиві на позовну заяву та додатково пояснила що вона не заперечує щодо спілкування позивача із сином засобами аудіо та відео зв`язку. Пояснила, що вони з дитиною виїхали за межі України 03 березня 2022 року для безпеки дитини, з цього часу сторони підтримували стосунки ще 2 роки, відповідач привозила дитину в Україну в серпні 2022 року на місяць, але через небезпеку знову виїхали за кордон, де дитина пішла до школи. На всі канікули позивач привозила дитину, тоді сторони ще проживали разом. Навесні 2024 року син приїжджав до України з сестрою відповідача, бачився з позивачем, періодично проживав із ним, з цього часу дитина постійно мешкає за межами України. Після цього відносини сторін припинилися, сторони розійшлись в жовтні 2023 року. Відповідач наголосила, що вона всіма засобами намагається сприяти спілкуванню сина з позивачем, ніяких перешкод не чинить, повністю забезпечила лікування сина за кордоном. Зауважила, що вона з дитиною буде приїжджати в Україну після закінчення війни кожного літа на канікули і позивач зможе відвідувати сина за кордоном. Наразі їм надано тимчасовий захист, вони матимуть право на постійне проживання, повертатися назовсім не планують. Також пояснила, що в травні минулого року позивач припинив матеріальне забезпечення дитини, тому відповідач звернулась із заявою про стягнення аліментів. Наразі у відповідача нова родина, народилась дитина.
Представник відповідача підтримала надані відповідачем пояснення.
Представники третіх осіб в судове засідання не з`явились, представник Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації направив на адресу суду заяву, в якій просив справу розглядати без участі представника служби та органу опіки та піклування і прийняти рішення в найкращих інтересах дитини (а.с.108).
Вислухавши пояснення сторін та їх представників, опитавши дитину, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. 
Як убачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_3 , батьками якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується копією повторно виданого 03 вересня 2025 року Цифровим офісом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) свідоцтва серії НОМЕР_1 . (а.с. 127, 141)
Син сторін з 2022 року проживає з матір`ю за межами України, що визнано сторонами в судовому засіданні та згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню.
Судовим наказом Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 у розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 23 червня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття. (а.с.19)
Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.
Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Статтею 18 Конвенції про права дитини, визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини.
На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.
Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. 
Згідно приписів ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Частиною 1 ст. 159 СК України визначено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.
Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. (ч. 2 ст. 159 СК України)
Отже, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування, проживаючи окремо від дитини, батько зобов`язаний брати участь у її вихованні, має право на особисте спілкування з дитиною, спір щодо участі у вихованні дитини батька, який проживає окремо від неї, вирішується судом із визначенням способу такої участі, місця та часу їх спілкування, з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» контакт з дитиною - це реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.
Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно; батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Мати, яка проживає разом з дитиною не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.
Виходячи із гарантій, передбачених ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при вирішенні спорів щодо участі батька (матері) у вихованні (піклуванні) дитини необхідно брати до уваги інтереси, а також права та свободи всіх залучених сторін і, що більш важливо, - основні інтереси дитини та її права. Якщо існує можливість того, що контакти з батьком (матір`ю) можуть завдати шкоди інтересам дитини або становити втручання в її права, саме відповідні національні органи зобов`язані забезпечити справедливу рівновагу між ними. При цьому вирішальне значення має те, чи вжили відповідні національні органи всіх необхідних заходів для того, щоб сприяти налагодженню контактів тією мірою, якою вимагати цього від них було б доцільно за наявних конкретних обставин кожної справи.
Відповідно до ч.2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і ч.4 ст. 10 ЦПК України застосовується судами України як джерело права.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Hunt v. Ukraine» від 07 грудня 2006 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (§ 54) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).
Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини.
У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.
Статтями 12-15 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутою).
Частиною 2 ст.171 СК України передбачено, що дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.
При встановленні фактичних обставин даної справи судом в порядку ст. 171 СК України, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, був опитаний малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який пояснив, що вже 4 роки проживає з матір`ю у Відні, ходить до школи, де йому дуже подобається, має багато друзів. В останнє батька бачив 1-2 роки тому, стосунки з батьком хороші, проте спілкується з батьком не часто, коли той дзвонить. Зазначив, що буде приїжджати до України раз на рік, приблизно на 2 тижні, в цей час хотів би проживати з батьком.
Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і гарантує, що інтереси дітей захищені. Належна увага повинна приділятися поглядам та думці дитини згідно з її віком і зрілістю.
Закріплення міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України права дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом із тим згода чи незгода дитини на спілкування з одним із батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така позиція не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією з огляду на те, що погляди дитини не завжди можуть відповідати її інтересам та можуть бути висловлені під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу неповнолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї.
Згідно з ч. 4 та 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Згідно висновку Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, як органу опіки та піклування, за вих.№103-12305 від 15.12.2025 (протокол засідання Комісії від 10.12.2025 №25), батьки дитини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільно проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син, ОСОБА_3 . Комісією встановлено, що мати, ОСОБА_2 , разом з малолітнім сином ОСОБА_6 з початку вторгнення російської федерації на територію України, виїхали до Австрії, де перебувають до теперішнього часу. Виїзд за кордон було погоджено з батьком, ОСОБА_1 , який регулярно бере участь у матеріальному забезпеченні дитини, з липня 2025 року обмежений у спілкуванні з сином, не має можливості в повній мірі бачитися та спілкуватися з дитиною, оскільки мати, ОСОБА_2 , не привозить дитину в Україну. Мати дитини телефоном повідомила, що батько перешкод у спілкуванні з дитиною не має, спілкується з сином телефоном, привозити дитину на побачення з батьком в Україну небезпечно. Приймаючи до уваги зазначене вище, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини, орган опіки та піклування не може з`ясувати думку дитини, об`єктивно дослідити питання щодо участі батька, ОСОБА_1 , у вихованні його сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки повернення дитини в Україну під час дії воєнного стану може нести загрозу її життю та здоров`ю. Розгляд зазначеного питання можливий після повернення дитини в Україну або після припинення дії воєнного стану в Україні. (а.с. 111). 
Передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Якщо з тих чи інших причин орган опіки та піклування відмовиться надати свій висновок у справі, де за приписами частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові у доступі до правосуддя і означав би порушення положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Такий висновок міститься у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі №523/19706/19.
Зазначений підхід має загальний характер і є цілком справедливим для випадків, коли не було отримано письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок, зокрема, у зв`язку із перебуванням дитини за межами країни, перебуванням дитини на непідконтрольній території, неможливості встановити місце фактичного перебування дитини з одним із батьків тощо. Висновок органу опіки та піклування не має для суду преюдиційного значення. Суд при розгляді справи має встановити наявність або відсутність правових підстав для задоволення або відмови у задоволенні позову.
Відповідно до положень ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
За доводами відповідача, вона не заперечує порти спілкування сина з батьком засобами телефонного, відео та аудіо зв`язку, однак через війну та небезпеку для дитини, перебування сина в Україні не відповідатиме його інтересам, що на думку відповідача є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про визначення часу особистого спілкування позивача із сином та їх спільного щорічного відпочинку, а також покладення на відповідача витрат на перевезення дитини в Україну.
Разом із тим, матеріали справи не містять доказів того, що позивач вчиняв по відношенню до свого сина заходи фізичного та/або психологічного впливу, при побаченнях із сином допускав неналежну поведінку, а напружені стосунки між батьками не можуть бути належною і пріоритетною підставою для позбавлення батька можливості спілкування із малолітнім сином в обсязі необхідному для формування між ними сталих позитивних відносин.
У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що «при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення».
Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.
Системний аналіз наведених вище норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.
У таких чутливих правовідносинах, забезпечення відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від спілкування з батьком.
В судовому засіданні позивач наполягав на тому, що з боку відповідача - матері дитини, чиняться перешкоди у його спілкуванні з сином в розмірі, необхідному для налагодження належної комунікації, що відповідатиме інтересам дитини.
З цього приводу відповідачем наводились доводи про те, що з урахуванням віку та характеру дитини, той не може тривалий безперервний час спілкуватись з батьком засобами аудіо та відео зв`язку, при цьому відповідач такому спілкуванню не перешкоджає, а лише може втрутитись, з огляду на графік дитини, для забезпечення прийняття дитиною їжі чи інших нагальних потреб, пов`язаних з навчанням тощо.
З наведеного вище, а також позиції відповідача щодо особистих побачень позивача із сином, безумовно вбачається наявність між сторонами спору щодо способів участі батька у вихованні сина та спілкуванні з ним, який батькам не вдалося вирішити у позасудовому порядку.
При цьому, судом установлено, що позивач активно і стабільно проявляє бажання щодо участі у вихованні та спілкуванні із дитиною. Жодних обставин, які б унеможливлювали право батька на спілкування із малолітнім сином чи обставин, які б свідчили про таке спілкування батька з дитиною, яке б перешкоджало нормальному розвитку дитини або обумовлювало його побачення з дитиною у присутності інших осіб, судом не встановлено.
Суд відкидає посилання сторони відповідача про невчинення нею перешкод батьку у спілкуванні з дитиною, адже за матеріалами справи та виходячи зі змісту особистих пояснень сторін у судовому засіданні беззаперечно вбачається, що між батьками, сторонами у справі, не досягнуто компромісу щодо способів участі батька у вихованні сина, при цьому увага батька у житті дитини беззаперечно є важливими елементом її розвитку в психологічному аспекті.
У даній ситуації судом ураховано, що держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою (пункт 52 рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»).
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на виховання дитини. Навпаки, міжнародні договори та національне законодавство гарантують батькам реалізацію принципу рівності щодо виховання дитини.
У статті 5 Конвенції про ліквідацію всіх форм дискримінації щодо жінок наголошено на необхідності вжиття заходів щодо зміни соціальних та культурних моделей поведінки чоловіків і жінок для досягнення викоренення забобонів, звичаїв та всіх інших проявів, що ґрунтуються на ідеї неповноцінності чи зверхності однієї із статей або стереотипності ролі чоловіків і жінок, а також визначення загальної відповідальності чоловіків і жінок за виховання та розвиток своїх дітей за умови, що в усіх випадках інтереси дітей мають перевагу.
В аспекті наявності підстав для встановлення обмежень щодо побачень батька з дитиною заслуговує на увагу рішення Європейського суду з прав людини від 19 жовтня 2023 року (заява № 35481/20 «Терещенко проти України»), в якому Суд констатував порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при зменшенні періодичності побачень батька з дитиною (4 дні на місяць) без відповідних і достатніх підстав для цього, зокрема що ці обмеження відповідали найкращим інтересам дитини. Матеріали не містили відомостей про те, що особиста зустріч батька з дитиною становила ризик для добробуту чи безпеки дитини. Крім того, Судом констатовано неврахування національними судами положень статті 19 СК України, відповідно до якої, вирішуючи спори щодо участі батьків у вихованні дитини, суди могли не погоджуватися з висновком органу опіки та піклування, лише якщо висновок органу був недостатньо обґрунтованим або суперечив інтересам дитини.
Той із батьків, який проживає окремо від своєї дитини, має право на особисте спілкування з нею, а інший не повинен перешкоджати у цьому, якщо тільки таке спілкування не супроводжується фізичним чи психічним насильством та/або буде доведено його негативний вплив на розвиток дитини (див. постанови Верховного Суду: від 05 жовтня 2022 року у справі № 196/1202/19, від 26 червня 2023 року у справі № 753/5374/22, від 09 жовтня 2024 року у справі № 753/7011/23).
У постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі №569/18837/19 (провадження № 61-1728св22) вказано, що визначаючи спосіб участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з нею, суди мають враховувати принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та принцип забезпечення найважливіших інтересів дитини. Суд при встановленні способу спілкування має дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.
Ні міжнародні, ні національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання, спілкування та виховання з дітьми. Батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.
Суд зазначає, що безумовно батько має право на зустрічі зі своїм сином і так само й дитина має відповідне право, а реалізація цих взаємних прав у благополучній ситуації відповідає інтересам батька та сина.
Вирішуючи цей спір, суд виходить з рівності прав та обов`язків матері та батька у вихованні дитини одночасно враховуючи, що така рівність не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини. Батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Жодних переваг, пріоритету у спілкуванні та вихованні дитини мати не має, хоч дитина і проживають з нею.
Спілкування батька з сином є природним явищем і відповідає інтересам самої дитини, навіть якщо в силу свого віку вона не може це достатньо усвідомити, а сторони спору, як батьки дитини, незважаючи на взаємні непорозуміння між собою, мають вживати заходів щодо уникнення конфліктних, напружених стосунків між собою з метою досягнення співробітництва в інтересах дитини. Для дитини вкрай важлива комунікація батьків у спілкуванні між собою в питаннях виховання останньої.
Переймаючись виключно інтересами дитини, який є хлопчиком, і в житті якого особа чоловіка - батька має одне з вирішальних значень, суд приходить до висновку про дійсну необхідність визначення способів участі батька у вихованні сина.
Аналізуючи запропонований у позовній заяві час спілкування та участі батька у вихованні дитини, суд виходить із того, що приймаючи рішення в інтересах дитини суд має враховувати право дитини мати і зберігати стосунки з обома батьками.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства.
Визначаючи способи участі батька у вихованні сина, суд враховує рівність прав батьків щодо виховання та спілкування з сином, а також відсутність об`єктивних відомостей, які б підтверджувати факт негативного впливу зі сторони батька на виховання та розвиток сина.
При цьому, тимчасовий виїзд дитини за кордон не повинен використовуватися як спосіб обмеження прав батька на спілкування з дитиною, яке повинно реалізовуватися задля підтримки родинних зв`язків та емоційного контакту малолітньої дитини з батьком.
Подібного висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 696/299/23.
Верховний Суд у постанові від 12 березня 2025 року у справі №487/2960/23 зауважує, що «…військова агресія росії проти України, воєнний стан та пов`язані з ним обмеження, об`єктивно впливають на обсяг і способи спілкування не лише позивача із дочкою, а й багатьох інших батьків з їх дітьми, які також вимушено, внаслідок війни, опинилися за межами України. В цій ситуації обов`язок обох батьків полягає в тому, щоб підтримати дитину, мінімізувати психологічний тиск на неї пов`язаний із сімейними конфліктами, налагодити комунікацію та співпрацювати в інтересах дитини. Апеляційний суд правильно зауважив, що особисті неприязні стосунки між батьками, не можуть бути підставою для відмови у спілкуванні з дитиною, тому із батьків, який проживає окремо, а формальний підхід до вирішення вказаного питання є неприпустимим.»
При визначенні способів участі батька у вихованні дитини суд ураховує, що систематичне спілкування позивач з сином засобами аудіо та відео зв`язку - у будь-який зручний для них обох час без обмежень по часу, не порушуючи при цьому звичайного розпорядку дня дитини, включаючи навчання, відвідування гуртків чи індивідуальних занять, медичних процедур тощо, відповідатиме в першу чергу інтересам саме дитини сторін та не суперечить режиму дня дитини, сприятиме підтриманню та налагоджуванню стосунків між батьком та сином, особливо в період перебування дитини за межами України.
Визначаючи порядок особистого спілкування та відпочинку позивача із сином, суд, виходячи з якнайкращих інтересів дитини, віку сина сторін, враховуючи психічний та фізичний стан малолітньої дитини, відсутність даних про наявність будь-яких протипоказань, викликаних здоров`ям дитини, а також враховуючи поведінку батьків, відсутність необхідності присутності матері при спілкуванні батька з дитиною, принцип рівності прав та обов`язків матері та батька щодо дітей, для забезпечення найкращих інтересів дитини, з метою створення умов для виконання батьком, який проживає окремо, обов`язку з виховання дитини та реалізації його права на особисте спілкування з сином, вважає за необхідне визначити способи участі позивача у вихованні та спілкуванні з сином без обов`язкової присутність матері дитини, що не суперечитиме інтересам дитини, не перешкоджатиме нормальному розвитку дитини і буде відповідати обсягу обов`язків та прав батьків щодо дитини.
Разом із тим, запропонований позивачем графік та час щотижневого відпочинку батька з сином не відповідає принципу рівності прав та обов`язків матері та батька щодо дітей, передбаченому статтею 141 СК України, а запропонований щорічний зимовий відпочинок сина з батьком протягом п`ятнадцяти календарних днів поспіль не лише порушуватиме права матері щодо її участі у вихованні та спілкуванні з сином а й суперечитиме навчальному графіку дитини сторін.
Також суд убачає невідповідність інтересам дитини та статті 141 СК України запропонованого щорічного літнього відпочинку сина з батьком протягом одного місяця поспіль, враховуючи, що судом встановлюватиметься графік участі батька у вихованні сина та спілкуванні з ним, який передбачатиме щотижневий - три рази на тиждень та в непарні тижні спільний відпочинок з суботи до неділі.
Що стосується вимог позовної заяви встановити позивачу «можливість організувати святкування дня народження сина кожного парного року, а також щороку бути особисто присутнім як гість на дні народження сина ОСОБА_3 , привітати його та спілкуватися з ним не менш, ніж протягом двох годин», то сформульовані в такий спосіб вимоги не є ефективним способом захисту порушеного права у спірних правовідносинах, адже право батька на організацію святкування дня народження дитини та привітання сина є його правом і надання такої можливості судом є недоречним.
За наведених обставин, суд приходить до висновку про необхідність встановлення позивачу наступного часу спілкування та способу участі у вихованні сина:
- засобами аудіо та відео зв`язку - у будь-який зручний для них обох час без обмежень по часу, з урахуванням звичайного розпорядку дня дитини, включаючи навчання, відвідування гуртків чи індивідуальних занять, медичних процедур тощо;
- особисте спілкування - побачення три рази на тиждень кожного понеділка, середи та п`ятниці протягом не менш ніж однієї години поспіль в період часу з 18.00 години до 21.00 години, без присутності матері - ОСОБА_2 ;
- встановити час для спільного щорічного відпочинку без присутності матері, протягом двох тижнів поспіль влітку, часовий проміжок якого визначається за згодою обох батьків, а у випадку недосягнення згоди щодо цього, часом літнього спільного відпочинку дитини з батьком є період з 01 липня по 14 липня кожного року;
- встановити час для спільного відпочинку кожного парного року без присутності матері, протягом восьми днів поспіль взимку, часовий проміжок якого визначається за згодою обох батьків, а у випадку недосягнення згоди щодо цього, часом зимового спільного відпочинку дитини з батьком є період з 25 грудня по 01 січня;
- встановити час для спільного відпочинку без присутності матері кожного першого та третього тижня, у період з 18.00 години суботи до 12.00 години неділі.
При цьому, суд ураховує, що виїзд відповідача з дитиною за межі України був обумовлений об`єктивними обставинами, пов`язаними з повномасштабним вторгненням рф на територію України, та здійснений за спільним рішенням батьків дитини, що було визнано позивачем у судовому засіданні.
В той же час, зобов`язання відповідача вчиняти дії по забезпеченню зустрічей позивача з дитиною, в тому числі й покладання на неї обов`язку несення витрат на «перевезення дитини в Україну», не може бути застосовано в межах розгляду даної справи, оскільки наражатиме дитину на небезпеку, що є неприпустимим.
У період воєнного стану організація зустрічей батька з дитиною в Україні не відповідає інтересам дитини, адже на теперішній час у будь-якій точці України не можливо абсолютно повністю убезпечити дитину від військових дій та їх наслідків, оскільки ворог здійснює обстріли всієї території нашої держави, спрямовує свою зброю проти цивільних об`єктів, у тому числі навчальних закладів, багатоквартирних та приватних будинків, торгово-розважальних центрів, в результаті чого гинуть та отримують поранення люди, у тому числі діти. Неможливо передбачити коли та в який регіон рф в черговий раз спрямує свої ракети. У такій ситуації перебування дитини в Україні не буде відповідати її найважливішим інтересам, адже найціннішим є збереження життя та здоров`я хлопчика.
Можливість встановлення відстрочення виконання рішення суду у відповідній категорії справ випливає зі змісту постанови Верховного Суду у справі №487/2960/23 від 12 березня 2025 року.
Оскільки судом установлено, що на теперішній час дитина сторін проживає за межами України, на час воєнного стану в Україні та перебування дитини у цей період за кордоном, виконання рішення суду щодо встановленого графіку особистого спілкування та спільного відпочинку батька з сином має бути відстрочене до закінчення дії воєнного стану на території України, і в цей період участь батька у вихованні дитини має відбуватись шляхом спілкування сина із батьком засобами аудіо та відео зв`язку у наведений вище спосіб.
До такого висновку суд прийшов виходячи з особливого характеру обставин справи, а саме складеної безпекової ситуації в Україні, викликаної агресією рф, яка призвела до вимушеного виїзду матері з дитиною за межі України, що в свою чергу унеможливлює на теперішній час виконання рішення суду в частині визначеного порядку участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною.
Суд вважає, що спілкування батька з сином засобами телекомунікації в період воєнного стану та перебування дитини за кордоном має відбуватись у запропонований позивачем спосіб, аби зв`язок між батьком та дитиною був сталим і не втрачався за обставин неможливості очних зустрічей, та у дитини не настало ще глибше відчуження одного з батьків.
Зміна обставин чи правовідносин, що мають істотне значення при визначенні способу участі одного з батьків у вихованні дитини, в тому числі з врахуванням віку дитини, її прихильності до кожного з батьків, не позбавляє права батька дитини у майбутньому звернутись до суду з позовом про встановлення іншого способу участі його як батька у вихованні дитини.
Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 752/9697/19 (провадження 61-13706св20).
При ухваленні рішення, суд також звертає увагу, що розвиток сімейної ситуації може бути динамічним, отже і визначені у розглядуваній справі способи участі батька у вихованні дитини можуть бути змінені в подальшому, як за домовленістю батьків, з урахуванням інтересів дитини, так і, у разі зміни істотних обставин, за рішенням суду за позовом одного із батьків.
Щодо інших доводів сторін, викладених у заявах по суті справи та усних поясненнях, суд зазначає, що у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року (заява №63566/00) «Пронін проти України» (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року) зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Згідно положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Аналізуючи наявні в матеріалах справи письмові докази, приймаючи до уваги пояснення сторін та їх малолітнього сина, діючи виключно з метою забезпечення якнайкращих інтересів дитини, суд приходить до висновку про наявність визначених законом підстав для часткового задоволення позову.
Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.(ч.1 ст. 209 ЦПК України)
Виходячи з положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 605,60 грн.
Що стосується інших судових витрат, суд приходить до наступного.
Представником відповідача подано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які понесені і які очікується понести відповідачем у зв`язку із розглядом справи.
В судовому засіданні представник відповідача повідомила, що розмір витрат відповідача на правничу допомогу в даній справі становить 10 000,00 грн, які відповідач просить стягнути з позивача в разі відмови в задоволенні позову, а в разі часткового задоволення позову - пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно положень ч. 2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно зі ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).
Згідно положень ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Згідно ч.3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 ЦК України.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України).
Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. (ч.1 ст.632 ЦК України)
28 травня 2025 року між адвокатом Лістратенко Т.В. (далі - відповідач) та АО «РЕАЛС» (далі - адвокат) укладено договір № 194 про надання правничої допомоги (далі - договір), в п.4.1. якого обумовлено, що за надання юридичних послуг (в тому числі представництва клієнта в судах) клієнт сплачує винагороду, розмір якої і умови, у разі необхідності, визначаються у додатковій угоді до договору, в разі укладання міжнародних договорів розмір винагороди визначається в інвойсі. (а.с.197-202)
28 листопада 2025 року та 14 травня 2026 року адвокатом складені акти виконаних робіт (а.с.195, 196).
Також, 28 листопада 2025 року, 14 травня 2026 року та 30 червня 2026 року адвокатом складені рахунки на оплату на загальну суму 10 000,00 грн. (а.с.204, 206, 217)
Здійснення відповідачем оплати послуг адвоката в цій справі на загальну суму 10 000,00 грн підтверджується наданими стороною відповідача платіжними інструкціями (а.с.205, 207, 218)
Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.
Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання заяв по суті справи, інших заяв та клопотань, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Разом із тим, ч. 4 ст.137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.137 ЦПК України).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.6 ст.137 ЦПК України).
Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 та від 22.11.2019 у справі №910/906/18.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. (постанова Верховного Суду від 01 лютого 2023 року у справі № 160/19098/21)
Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 грудня 2021 у справі № 927/237/20).
При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням не лише того, чи були такі витрати понесені фактично, а й того, чи була їх сума обґрунтованою.
Позивач не скористався своїм правом на подання заперечень щодо розміру витрат відповідача на правничу допомогу.
Разом із тим, суд вважає за необхідне зазначити, що не вбачає неспівмірності заявлених позивачем до стягнення витрат на послуги адвоката зі складністю справи та виконаною адвокатом роботою (наданими послугами), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, значенням справи для сторони. 
У відповідності до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Оцінюючи надані відповідачем докази, співмірність витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, та виходячи із засад розумності та справедливості, з урахуванням положень п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України щодо пропорційності розподілу судових витрат у разі часткового задоволення позову, суд дійшов висновку, що розмір витрат відповідача на професійну правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції, який підлягає відшкодуванню за рахунок позивача, слід визначити в розмірі 5 000,00 грн (10 000,00 грн * 50%).
Враховуючи викладене та керуючись статтями 1, 7, 19, 141, 153, 155, 157, 159, 171 Сімейного кодексу України, Законом України «Про охорону дитинства», Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, статтями 2, 4, 5, 10, 12, 13, 76-83, 89, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265, 267, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ), треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (ЄДРПОУ: 37397237, місцезнаходження: м. Київ, Харківське шосе, буд. 4-А), Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація (ЄДРПОУ: 37203257, місцезнаходження: м. Київ, бульвар Івана Котляревського, буд. 1/1), про визначення способів участі батька у вихованні дитини - задовольнити частково.

Визначити час спілкування та способи участі ОСОБА_1 у вихованні сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме:
- засобами аудіо та відео зв`язку - у будь-який зручний для них обох час без обмежень по часу, з урахуванням звичайного розпорядку дня дитини, включаючи навчання, відвідування гуртків чи індивідуальних занять, медичних процедур тощо;
- особисте спілкування - побачення три рази на тиждень кожного понеділка, середи та п`ятниці протягом не менш ніж однієї години поспіль в період часу з 18.00 години до 21.00 години, без присутності матері - ОСОБА_2 ;
- встановити час для спільного щорічного відпочинку без присутності матері, протягом двох тижнів поспіль влітку, часовий проміжок якого визначається за згодою обох батьків, а у випадку недосягнення згоди щодо цього, часом літнього спільного відпочинку дитини з батьком є період з 01 липня по 14 липня кожного року;
- встановити час для спільного відпочинку кожного парного року без присутності матері, протягом восьми днів поспіль взимку, часовий проміжок якого визначається за згодою обох батьків, а у випадку недосягнення згоди щодо цього, часом зимового спільного відпочинку дитини з батьком є період з 25 грудня по 01 січня;
- встановити час для спільного відпочинку без присутності матері кожного першого та третього тижня, у період з 18.00 години суботи до 12.00 години неділі.

Відстрочити виконання рішення в частині особистого спілкування та спільного відпочинку батька  ОСОБА_1 з дитиною  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до закінчення дії воєнного стану на території України, за умови перебування дитини у цей період часу за межами України.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 605,60 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України. 

Повне рішення суду складено 03 липня 2026 року.

Суддя: