ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

29 травня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/6451/24	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді Олефіренко Н.А. (доповідач),
суддів: Божко Л.А., Дурасової Ю.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Територіального управління Служби судової охорони у Дніпропетровській області на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.03.2026 ( суддя Горбалінський В.В.) в адміністративній справі №160/6451/24 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Служби судової охорони у Дніпропетровській області, за участю третьої особи Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,- 
ВСТАНОВИВ:
23.05.2024 року рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду позовну заяву ОСОБА_1 до Територіального управління Служби судової охорони у Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльності Територіального управління Служби судової охорони у Дніпропетровській області щодо ненарахування та невиплаті ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” від 28 лютого 2022 року № 168 за період з 24.02.2022 року по 20.01.2023 року.
Зобов`язано Територіальне управління Служби судової охорони у Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду встановлену постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 року “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану”, у розмірі до 30 000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць за період з 24.02.2022 року по 20.01.2023 року, з урахуванням виплачених сум.
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
02.02.2026 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із клопотанням, в якій просить змінити спосіб і порядок виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.05.2024 року у справі №160/6451/24 із зобов`язального способу виконання (“зобов`язати нарахувати та виплатити”) на спосіб виконання шляхом стягнення коштів на користь ОСОБА_1 у межах присудженої додаткової грошової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 за визначений рішенням період, з урахуванням раніше виплачених сум.
В обґрунтування вказаної заяви позивач зазначає, що рішення суду від 23.05.2024 року не виконано відповідачем. Згідно листа Служби судової охорони №30/01.30-02.2-433 від 04.04.2025 року повідомлено про відсутність коштів для погашення заборгованості, яка виникла на виконання рішення суду у даній справі та повідомлено, що рішення суду по даній справі перебуває в черзі на виплату виниклої заборгованості.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.03.2026 змінено спосіб і порядок виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.05.2024 року по справі №160/6451/24 із: зобов`язання Територіального управління Служби судової охорони у Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду встановлену постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 року “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану”, у розмірі до 30 000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць за період з 24.02.2022 року по 20.01.2023 року, з урахуванням виплачених сум, на стягнення з Територіального управління Служби судової охорони у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 375 547,24 грн.
Не погодившись з ухвалою, якою змінено спосіб та порядок виконання судового рішення, Територіальне управління Служби судової охорони у Дніпропетровській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви про встановлення чи зміну способу і порядку виконання рішення суду в адміністративній справі відмовити повністю.
Апелянт наголошує на відсутності належного фінансування для виконання рішення суду, тому зміна встановленого способу та порядку судового рішення не призведене до прискорення виплати суми заборгованості. Оскільки виконання рішення суду залежить від бюджетного фінансування, зміна способу і порядку його виконання не може призвести до його фактичного виконання, адже це не може вплинути на фінансування державою витрат на виплату коштів за бюджетною програмою КПКВ 0501150. 
У відзиві позивач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги.
Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з відсутністю клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду колегія суддів дійшла таких висновків.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Так, стаття 14 КАС України, що узгоджується з приписами статті 129-1 Конституції України, встановлює, що судові рішення, зокрема постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання на всій території України.
Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Аналогічні положення містяться у статті 370 КАС України, відповідно до якої судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до частини першої статті 378 КАС України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.
Згідно з частиною третьою статті 378 КАС України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Невиконання суб`єктом владних повноважень судового рішення, яке набрало законної сили, щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту та пільг протягом двох місяців з дня набрання законної сили судовим рішенням є самостійною підставою для зміни способу і порядку виконання такого судового рішення шляхом стягнення з такого суб`єкта владних повноважень відповідних виплат.
З аналізу положень частин першої, третьої статті 378 КАС України колегія суддів дійшла до висновку, що підставою для застосування правил цієї норми є настання обставини, що перешкоджають належному виконанню судового рішення в адміністративній справі, ускладнюють його виконання або роблять неможливим. Для відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення такою обставиною може бути недостатність коштів на рахунку, стихійне лихо, а для зміни способу чи порядку виконання судового рішення - неможливість виконання судового рішення внаслідок відсутності, пошкодження або знищення об`єкта стягнення або з інших причин.
Тобто, зміна способу і порядку виконання рішення суду - це прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у порядку і способом, раніше встановленими судом. Отже, суд за наявності обґрунтованих підстав та належних доказів може змінити спосіб та порядок виконання рішення суду, однак не змінюючи при цьому його змісту, або ж відмовити в задоволенні такої заяви.
Подібна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 800/203/17.
Колегія суддів зазначає, що поняття «спосіб і порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке розраховане на виконавче провадження. Порядок виконання судового рішення означає визначену у рішенні суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним/приватним виконавцем, спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту. Під зміною способу виконання рішення суду необхідно розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі об`єктивної (безумовної) неможливості його виконання у спосіб, раніше встановлений судом.
Так, у постановах Верховного Суду від 7 березня 2018 року у справі № 456/953/15-а, від 16 липня 2020 року у справі № 130/2176/17, від 11 листопада 2020 року у справі №817/628/15 та від 17 лютого 2021 року у справі № 295/16238/14-а викладено правовий висновок, що зміну способу і порядку виконання судового рішення необхідно розуміти як застосування судом нових заходів щодо його реалізації у зв`язку з неможливістю виконання цього рішення раніше визначеними способом і порядком. При цьому зміна способу виконання не має змінювати (зачіпати) суті самого судового рішення.
Верховний Суд у постановах від 10 липня 2018 року у справі № 490/9519/16-а та від 30 липня 2019 року у справі № 281/1618/14-а сформулював правовий висновок, за яким змінивши спосіб виконання постанови із зобов`язання виплатити виплати на стягнення суми цих виплат, буде змінено постанову по суті, з виходом при цьому за межі позовних вимог та вирішенням питання, що не було предметом дослідження судом при розгляді справи по суті.
Так, з матеріалів справи вбачається, що резолютивна частина рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.05.2024 року має зобов`язальний характер, тобто способом відновлення порушеного права позивача у цій справі судом обрано зобов`язання відповідача вчинити певні дії, а стягнення конкретних сум додаткової винагороди не було предметом позовних вимог та способом відновлення порушених прав.
На виконання вказаного рішення суду відповідачем нараховано позивачу додаткову грошову винагороду у розмірі 375 547,24 грн., виплата яких має бути здійснена при відповідному фінансуванні відповідача за рахунок бюджетних коштів.
Колегія суддів зазначає, що заявником не наведено конкретних обставини, що унеможливлюють виконання судового рішення у справі в частині зобов`язання виплатити нараховані суми, не вказано, які обставини ускладнюють виконання рішення суду.
При цьому колегія суддів зазначає, що зобов`язання відповідача вчинити певні дії щодо нарахування та виплати додаткової винагороди і стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень певного розміру грошових коштів є різними за своєю суттю способами захисту прав та інтересів позивача, які обираються позивачем при поданні позову, а судом при ухваленні рішення.
Окрім того, колегія суддів враховує, що грошові кошти у виді заборгованості із додаткової винагороди, які належать стягувачу, не є власністю відповідача і не знаходяться на його рахунках.
Фактично, у повному обсязі виконання судового рішення можливе лише за наявності відповідного бюджетного призначення за рахунок Державного бюджету України.
Водночас стягнення з суб`єкта владних повноважень (Територіального управління Служби судової охорони) коштів, які знаходяться на його рахунках але призначені для іншої мети, можуть поставити під загрозу функціонування такого суб`єкта, виконання покладених на нього функцій та, відповідно, нанесення шкоди необмеженій кількості осіб.
Таким чином, виконання рішення суду у справі № 160/6451/24 залежить від бюджетного фінансування, та його виконання не залежить від визначеного судом способу виконання.
У такому випадку зміна способу і порядку виконання судового рішення не може призвести до його фактичного виконання, оскільки така процесуальна дія не може вплинути на фінансування державою витрат по виплаті заборгованості із додаткової винагороди позивачу.
З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що фактично єдиною причиною, яка ускладнює виконання рішення суду, є неналежне фінансування державою витрат по виплаті додаткової винагороди, колегія суддів вважає безпідставними доводи заявника, наведені в його заяві про наявність правових підстав для зміни способу та порядку виконання рішення суду у справі № 160/6451/24.
Так, колегія суддів зазначає, що право особи, тобто стягувача, на здійснення виплати заборгованості із додаткової винагороди не може ставитися в залежність від бюджетних асигнувань, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Водночас, у спірному випадку йдеться не про право особи на таку виплату, а про правові підстави для зміни способу і порядку виконання судового рішення.
Щодо посилання заявника в заяві про зміну способу та порядку виконання рішення на абзац другий частини третьої статті 378 КАС України ( в редакції Закону № 4094-IX від 21.11.2024), колегія суддів зазначає, що вказана норма не є застосовною до спірних правовідносин, оскільки спір у даній справі стосується щодо неналежного нарахування та виплати грошового забезпечення військовослужбовців і не стосується обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги.
Отже, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про наявні підстави для зміни способу або порядку виконання судового рішення, оскільки об`єктивні обставини, які ускладнюють або унеможливлюють таке виконання не змінюються від встановленого способу (стягнення сум).
Зважаючи, що суд першої інстанції безпідставно змінив спосіб та порядок виконання судового рішення, прийнята ухвала, відповідно до п.1, п.4 ч.1 ст.317 КАС України, підлягає скасуванню з прийняттям нової про відмову у задоволені заяви про встановлення способу та порядку виконання судового рішення.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 308, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Територіального управління Служби судової охорони у Дніпропетровській області задовольнити.
Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.03.2026 в адміністративній справі №160/6451/24 скасувати.
Ухвалити у справі №160/6451/24 нове судове рішення.
У задоволенні заяви ОСОБА_1 про зміну способу і порядку виконання судового рішення в справі №160/6451/24 відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її ухвалення 29 травня 2026 року та касаційному оскарженню не підлягає.
Повне судове рішення складено 01 червня 2026 року.

Головуючий - суддя Н.А. Олефіренко 

суддя Л.А. Божко 

суддя Ю. В. Дурасова