ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Симона Петлюри, 16/108, м. Київ, 01032, тел. (044) 235-95-51, е-mail: inbox@ko.arbitr.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" квітня 2026 р.  Справа № Б3/123-12 (911/3746/25) 
Господарський суд Київської області у складі судді Лопатіна А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Євробудком" в особі ліквідатора -
арбітражного керуючого Шифердеккер Оксани Олександрівни
до Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України"
про визнання недійсними договорів застави та припинення обтяжень

В межах провадження у справі № Б3/123-12 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Євробудком"

за участю секретаря судового засідання Єрьоміч О.А.
за участю представників згідно з протоколом судового засідання. 

Обставини справи:
У провадженні господарського суду Київської області перебуває справа № Б3/123-12 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Сіті-Стейт" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євробудком" про банкрутство, провадження в якій порушено ухвалою від 16.10.2012 р.
21.11.2025 р. через систему "Електронний суд" від Шифердеккер Оксани Олександрівни надійшла позовна заява до Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України", в якій остання просить суд:
- визнати недійсним договір застави № 151409Z41, який укладений 30.06.2009 р. між Акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Євробудком";
- припинити, зареєстровані на підставі договору застави № 151409Z41 від 30.06.2009 р., обтяження в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна - майнових прав, за договором підряду в капітальному будівництві від 12.03.2009 р. № 120309/ГП, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю "Євробудком" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сіті-Стейт", на виконання заставодавцем будівельних, монтажних, пусконалагоджувальних, інших робіт, пов`язаних з будівництвом житлового будинку в селі Щасливому Бориспільського району Київської області;
- визнати недійсним договір застави №151409Z42, який укладений 30.06.2009 р. між Акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Євробудком";
- припинити, зареєстровані на підставі договору застави № 151409Z42 від 30.06.2009 р., обтяження в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна - майнових прав, за договором підряду в капітальному будівництві від 13.03.2009 р. № 130309/ГП-1, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю "Євробудком" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сіті-Стейт", на виконання заставодавцем будівельних, монтажних, пусконалагоджувальних, інших робіт, пов`язаних з будівництвом житлового будинку в селі Щасливому Бориспільського району Київської області.
Ухвалою господарського суду від 19.12.2025 р. задоволено клопотання ліквідатора ліквідатора ТОВ "Євробудком" - арбітражного керуючого Шифердеккер О.О. про відстрочення сплати судового збору, відстрочено ліквідатору ТОВ "Євробудком" - арбітражному керуючому Шифердеккер О.О. сплату судового збору за подання позовної заяви до винесення судового рішення у справі № Б3/123-12(911/3746/25), прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, в межах провадження у справі № Б3/123-12 про банкрутство ТОВ "Євробудком", підготовче засідання суду призначено на 21.01.2026 р.
Ухвалою господарського суду від 21.01.2026 р. закрито підготовче провадження; призначено розгляд справи по суті в судовому засіданні на 04.03.2026 р.
Ухвалою господарського суду від 04.03.2026 р. розгляд справи по суті відкладено на 22.04.2026 р.
У судове засідання з`явились уповноважені представники позивача та відповідача.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення присутніх представників учасників у справі, суд

встановив:
22.03.2007 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Євробудком" (позивач у справі) та Акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" (відповідач у справі) укладено кредитний договір № 151407К19, відповідно до якого банк надав товариству кредитні кошти у розмірі 10 308 000 доларів США.
Крім того, як зазначає позивач, 28.05.2008 р. між тими ж сторонами укладено кредитний договір № 151408К13, за умовами якого банк надав товариству кредитні кошти у розмірі 15 000 000 доларів США.
Додатковою угодою № 151408К13-24 від 19.01.2010 р. до кредитного договору № 151408К13 від 28.05.2008 р. кредит було збільшено шляхом переведення заборгованості за кредитними договорами: від 13.07.2007 р. № 15107К13, укладеного з ТОВ "Алта Проперті", від 27.09.2006 р. № 18106К42/2172, укладеного з ТОВ "Київоблбуд-1", від 06.11.2008 р. № 151208Л57, від 25.09.2007 р. № 151207К58, від 31.10.2008 р. № 151208К62 та від 25.09.2007 р. № 151207К57, укладених з ДП "Мілкіленд-Україна", від 25.09.2007 р. № 151207К53, укладеного з ПП "Рось", від 25.09.2007 р. № 151207К54, укладеного з ДП "Аромат", від 25.09.2007 р. № 151207К, укладеного з ПП "КФ "Прометей", у зв`язку з чим сума кредиту становила 71 405 074,85 доларів США та 2 038 677,99 грн.
Як зазначає позивач, 30.06.2009 р. між Акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" (заставодержатель, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Євробудком" (заставодавець, позивач) укладено договір застави № 151409Z41.
За умовами Договору застави № 151409Z41 від 30.06.2009 р. (далі - Договір 1), з урахуванням договору про внесення змін № 151409Z41-1 від 06.01.2010 р., заставою за цим договором забезпечуються вимоги Заставодержателя, що випливають з Кредитної угоди від 22.03.2007 р. № 151407К19, укладеної між Заставодавцем та Заставодержателем, відповідно до якої Заставодержатель, при виконанні Заставодавцем певних її умов, відкрив Заставодавцю невідновлювану кредитну лінію з лімітом в сумі 10 308 000,00 доларів США, на умовах, визначених Кредитним договором, строком погашення 31.12.2014 року.
Згідно з пунктом 1.2. Договору 1 предметом застави, що є забезпеченням викладених в кредитному договорі зобов`язань, є майнові права за Договором підряду у капітальному будівництві від 12.03.2009 р. № 120309/ГП, укладеним між заставодавцем та ТОВ "Сіті-Стейт", на виконання заставодавцем будівельних, монтажних, пусконалагоджувальних, інших робіт, пов`язаних з будівництвом житлового будинку в селі Щасливому Бориспільського району Київської області. З моменту одержання заставодавцем грошових сум в рахунок виконання зобов`язань контрагента та в разі повернення контрагентом матеріалів, виробів, конструкцій тощо за контрактом, останнє є предметом застави за цим договором. За домовленістю сторін загальна заставна вартість предмету застави на дату підписання цього Договору становить 130 000 000,00 гривень. Заставна вартість змінюється з урахуванням положень п. 2.1.9 цього Договору.
Крім того, позивач зазначає, що 30.06.2009 р. між тими ж сторонами укладено договір застави № 151409Z42.
За умовами Договору застави № 151409Z42 від 30.06.2009 р. (далі - Договір 2), з урахуванням договору про внесення змін № 151409Z42-2 від 29.01.2010 р., заставою за цим договором забезпечуються вимоги заставодержателя, що випливають з кредитної угоди від 28.05.2008 р. № 151408К13 з урахуванням договорів переведення боргу: від 12.01.2010 р., укладеного між ДП "Мілкіленд-Україна", заставодавцем та заставодержателем, від 12.01.2010 р., укладеного між ПП "Рось", заставодавцем та заставодержателем, від 12.01.2010 р., укладеного між ДП "Аромат", заставодавцем та заставодержателем, від 12.01.2010 р., укладеного між ПП "КФ "Прометей", заставодавцем та заставодержателем, від 12.01.2010 р., укладеного між ТОВ "Алта Проперті", заставодавцем та заставодержателем, від 12.01.2010 р., укладеного між ТОВ "Київоблбуд 1", заставодавцем та заставодержателем, відповідно до якого заставодавцю надано кредит у сумі 71 405 074,85 доларів США та 2 038 677,99 гривень на умовах, визначених кредитним договором, строком погашення 31.12.2014 року.
Згідно з пунктом 1.2. Договору 2 предметом застави, що є забезпеченням викладених в кредитному договорі зобов`язань, є майнові права за Договором підряду у капітальному будівництві від 13.03.2009 р. № 130309/ГП-1, укладеним між заставодавцем та ТОВ "Сіті-Стейт", на виконання заставодавцем будівельних, монтажних, пусконалагоджувальних, інших робіт, пов`язаних з будівництвом житлового будинку в селі Щасливому Бориспільського району Київської області. З моменту одержання заставодавцем грошових сум в рахунок виконання зобов`язань контрагента та в разі повернення контрагентом матеріалів, виробів, конструкцій тощо за контрактом, останнє є предметом застави за цим договором. За домовленістю сторін загальна заставна вартість предмету застави на дату підписання цього Договору становить 420 000 000,00 гривень. Заставна вартість змінюється з урахуванням положень п. 2.1.9 цього Договору.
Позивач також зазначає, що Договір 1 та Договір 2, за виключенням пунктів 1.1. та 1.2., мають ідентичні умови та ідентичний зміст.
Відповідно до пункту 1.3. Договору 1 та Договору 2, заставодавець з моменту невиконання зобов`язань заставодавцем до кредитному договору та в інших випадках порушення заставодавцем зобов`язань до кредитному договору та цьому договору:
- цим уступає заставодержателю право вимоги за контрактом, зазначеним в п. 1.2. цього договору; та/або
- цим доручає заставодержателю здійснити погашення заборгованості за кредитним договором за рахунок Предмета застави.
Крім того, згідно пункту 2.1. Договору 1 та Договору 2, заставодержатель має право: перевіряти документально та фактично виконання умов договору за контрактом, вказаним в п. 1.2. цього договору, право вимоги за яким є Предмет застави (п. 2.1.1.); вимагати від заставодавця вжиття заходів, необхідних для виконання умов контракту, вказаним в п. 1.2. цього договору, захисту Предмету застави від посягань з боку третіх осіб, визначення стану Предмета застави як в цілому, так і його частини (п. 2.1.2); звернути стягнення на предмет застави достроково, якщо, серед іншого: будь-яка інформація заставодавця, надані документи щодо цього Договору чи Кредитного договору виявилися недостовірними після того, як вони були надані чи підтверджені і ці факти потягли невиконання заставодавцем зобов`язань, що витікають з Кредитного договору по виплаті будь-яких належних до сплати на користь заставодержателя платежів; проти заставодавця порушено провадження у справі про банкрутство (п. 2.1.4.); щоквартально (а також при кожній пролонгації Кредитного договору), проводить перегляд вартості заставного майна, визначеного цим Договором (п. 2.1.8).
Позивач також зазначає, що відповідно до інформації Державного реєстру обтяжень рухомого майна майнові права за зазначеними договорами підряду є предметом обтяження на користь банку.
Разом з тим, як вказує позивач, у кредитній справі відсутні документи щодо будівництва житлового будинку, а також відсутня інформація про стан виконання відповідних договорів підряду.
Згідно виписок з банківських рахунків ТОВ "Євробудком" ТОВ "Сіті-Стейт" коштів не перераховувало, у зв`язку з чим фінансування за договорами підряду фактично не здійснювалось.
Крім того, позивач вказує, що згідно відповіді Державної інспекції архітектури та містобудування України від 30.05.2025 р. у відповідних реєстрах відсутні відомості щодо отримання дозволів на виконання будівельних робіт та введення об`єкта в експлуатацію за зазначеними договорами.
Також позивач зазначає, що за наявною інформацією генеральним підрядником будівництва виступала інша юридична особа, яка і завершила будівництво об`єкта.
З огляду на викладене, позивач стверджує, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Євробудком" будівельних робіт за вказаними договорами підряду не здійснювало, дозволів на будівництво не отримувало, а самі договори підряду мають фіктивний характер.
У зв`язку з цим позивач зазначає, що предмет застави за договорами застави № 151409Z41 та № 151409Z42 є відсутнім, що, на його думку, свідчить про недійсність зазначених договорів, тому він звернувся до суду з даним позовом про:
- визнання недійсним договору застави № 151409Z41, який укладений 30.06.2009 р. між Акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Євробудком";
- припинення, зареєстрованих на підставі договору застави № 151409Z41 від 30.06.2009 р., обтяжень в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна - майнових прав, за договором підряду в капітальному будівництві від 12.03.2009 р. № 120309/ГП, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю "Євробудком" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сіті-Стейт", на виконання заставодавцем будівельних, монтажних, пусконалагоджувальних, інших робіт, пов`язаних з будівництвом житлового будинку в селі Щасливому Бориспільського району Київської області;
- визнання недійсним договору застави № 151409Z42, який укладений 30.06.2009 р. між Акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Євробудком";
- припинення, зареєстрованих на підставі договору застави №151409Z42 від 30.06.2009 р., обтяжень в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна - майнових прав, за договором підряду в капітальному будівництві від 13.03.2009 р. № 130309/ГП-1, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю "Євробудком" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сіті-Стейт", на виконання заставодавцем будівельних, монтажних, пусконалагоджувальних, інших робіт, пов`язаних з будівництвом житлового будинку в селі Щасливому Бориспільського району Київської області.
Відповідач до суду відзив на позов не подав та письмових заперечень проти позовних вимог не надав. Разом з тим представник відповідача з`являвся у судові засідання, у яких висловлював свою позицію щодо заявлених позовних вимог, однак належних та допустимих доказів, які б спростовували викладені позивачем у позові обставини, суду не подав. При цьому представник відповідача фактично залишив на розсуд суду вирішення питання щодо задоволення або відмови у задоволенні позову.
У ст. 86 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) вказано, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що наведені позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України)). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 цього кодексу).
Згідно ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Аналогічні положення містить і ст. 4 ГПК України, згідної якої право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі дії мають бути ефективними, тобто призводити до того результату, на який вони спрямовані. Інакше кажучи, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (аналогічні висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 рудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 9 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (пункт 33.2), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 58), від 3 серпня 2022 року у справі № 910/9627/20 (пункт 8.45)).
Згідно з ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Варто зазначити, що провадження у справах про банкрутство є однією з форм господарського процесу, тому в його межах повинні виконуватися завдання господарського судочинства та досягатися його мета - ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (постанова судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.09.2021 р. у справі № 916/4644/15).
Водночас Верховний Суд неодноразово наголошував (зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 р. у справі № 914/2350/18 (914/608/20)), що провадження у справах про банкрутство є самостійним видом судового провадження і характеризується особливим процесуальним порядком розгляду справ, специфічністю цілей і завдань, особливим суб`єктним складом.
З моменту відкриття провадження у справі про банкрутство боржник перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс його правовідносин, а спеціальні норми законодавства про банкрутство мають пріоритет у застосуванні щодо інших законодавчих актів України. Законодавство про банкрутство визначає особливі способи захисту інтересів учасників відповідного провадження, які з урахуванням принципу пріоритетності спеціальних норм мають застосовуватися переважно перед загальними цивільно-правовими способами захисту.
Одним із передбачених законом способів захисту є визнання недійсними правочинів та застосування наслідків їх недійсності, що дозволяє захистити майнові права учасників провадження, усунути незаконні обтяження та забезпечити справедливий розподіл майна боржника між кредиторами.
Згідно з положеннями ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.
Відповідно до частини першої ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.
Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згідно з частиною другою статті 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Згідно з частиною третьою ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (абз. 4 п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").
Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
У відповідності до положень ст. 573 ЦК України заставою може бути забезпечена вимога, яка може виникнути в майбутньому. 
Положеннями ст. 574 ЦК України визначено, що застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До застави, яка виникає на підставі закону, застосовуються положення цього Кодексу щодо застави, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з частиною першою ст. 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.
Відповідно до частини другої ст. 583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.
Згідно з ст. 1 Закону України "Про заставу" застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання або в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.
Відповідно до частини першої ст. 3 Закону України "Про заставу" заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча вимога або вимога, яка може виникнути в майбутньому, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо. Застава може мати місце щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог, та/або про максимальний розмір вимоги, яка забезпечується заставою.
Предметом застави відповідно до ст. 4 Закону України "Про заставу" можуть бути майно та майнові права. Предметом застави може бути майно, яке відповідно до законодавства України може бути відчужено заставодавцем та на яке може бути звернено стягнення. Предметом застави може бути майно, яке стане власністю заставодавця після укладення договору застави, в тому числі продукція, плоди та інші прибутки (майбутній урожай, приплід худоби тощо), якщо це передбачено договором. Предметом застави не можуть бути: культурні цінності, що є об`єктами права державної чи комунальної власності і занесені або підлягають занесенню до Державного реєстру національного культурного надбання; пам`ятки культурної спадщини, занесені до Переліку пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації. Предметом застави не можуть бути вимоги, які мають особистий характер, а також інші вимоги, застава яких забороняється законом. Предметом застави не можуть бути об`єкти державної власності, приватизація яких заборонена законодавчими актами, а також майнові комплекси державних підприємств та їх структурних підрозділів, що знаходяться у процесі корпоратизації. Предметом застави підприємств державної форми власності, приватизація яких заборонена законодавчими актами, та їх структурних підрозділів, що знаходяться в процесі корпоратизації, можуть бути їх товари в обороті або в переробці. Предметом застави не можуть бути гуртожитки як об`єкти нерухомого майна, житлові комплекси та/або їх частини, на які поширюється дія Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків". Предметом застави не можуть бути нафта та нафтопродукти із складу мінімальних запасів нафти та нафтопродуктів, крім випадків, визначених Законом України "Про мінімальні запаси нафти та нафтопродуктів".
Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. 
Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
З матеріалів справи вбачається, що між Акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Євробудком" укладено договори застави № 151409Z41 та № 151409Z42 від 30.06.2009 р., якими забезпечено виконання зобов`язань за кредитними договорами шляхом передачі в заставу майнових прав за договорами підряду у капітальному будівництві від 12.03.2009 р. № 120309/ГП та від 13.03.2009 р. № 130309/ГП-1, укладеними з Товариством з обмеженою відповідальністю "Сіті-Стейт".
Водночас наведені у справі обставини не підтверджують фактичного виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Євробудком" будь-яких будівельних, монтажних чи інших робіт за вказаними договорами підряду. Зокрема, з наданих банківських виписок вбачається відсутність фінансування таких робіт з боку Товариства з обмеженою відповідальністю "Сіті-Стейт", що свідчить про відсутність реального виконання зобов`язань за зазначеними договорами. При цьому жодних документів, які б підтверджували здійснення будівництва, виконання умов договорів підряду або містили відомості щодо стану їх виконання, до суду не подано.
Суттєве значення для вирішення спору має також відповідь Державної інспекції архітектури та містобудування України (вих. № 3167/03/18-25 від 30.05.2025 р.), надана на запит ліквідатора, відповідно до якої у Реєстрі будівельної діяльності та його архівній складовій відсутні будь-які відомості та документи, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, а також документи, що засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, змін до них, їх скасування чи анулювання, за параметрами пошуку: замовник будівництва - Товариство з обмеженою відповідальністю "Сіті-Стейт", підрядник - Товариство з обмеженою відповідальністю "Євробудком", місце будівництва - Київська область, Бориспільський район, с. Щасливе.
Наведене свідчить про відсутність необхідних дозвільних документів та, відповідно, правових підстав для здійснення будівництва за спірними договорами підряду, що унеможливлює їх реальне виконання.
Крім того, суд враховує, що за наявною у справі інформацією будівництво відповідного об`єкта фактично здійснювалось іншою юридичною особою - Товариством з обмеженою відповідальністю "Київська будівельна компанія "Альянс", яка і завершила будівництво, що додатково підтверджує відсутність виконання спірних договорів саме позивачем.
При цьому суд бере до уваги, що обставини щодо відсутності реального виконання та спрямованості вказаних договорів підряду вже були предметом судового дослідження та отримали належну правову оцінку, що узгоджується з установленими у цій справі фактичними даними.
За сукупністю наведених обставин суд дійшов висновку, що договори підряду у капітальному будівництві від 12.03.2009 р. № 120309/ГП та від 13.03.2009 р. № 130309/ГП-1 не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, обумовлених ними, а отже майнові права за цими договорами є такими, що фактично не існують як об`єкт цивільних прав.
Таким чином, передача в заставу майнових прав, які фактично відсутні, свідчить про невідповідність спірних договорів застави вимогам законодавства щодо дійсності правочинів, зокрема в частині наявності предмета правочину та спрямованості на реальне настання правових наслідків.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про доведеність позовних вимог та наявність правових підстав для визнання недійсними договорів застави № 151409Z41 та № 151409Z42 від 30.06.2009 р., укладених між Акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Євробудком".
Щодо вимог позивача про припинення, зареєстрованих на підставі договору застави № 151409Z41 від 30.06.2009 р., обтяжень в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна - майнових прав, за договором підряду в капітальному будівництві від 12.03.2009 р. № 120309/ГП, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю "Євробудком" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сіті-Стейт", на виконання заставодавцем будівельних, монтажних, пусконалагоджувальних, інших робіт, пов`язаних з будівництвом житлового будинку в селі Щасливому Бориспільського району Київської області та припинення, зареєстрованих на підставі договору застави №151409Z42 від 30.06.2009 р., обтяжень в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна - майнових прав, за договором підряду в капітальному будівництві від 13.03.2009 р. № 130309/ГП-1, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю "Євробудком" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сіті-Стейт", на виконання заставодавцем будівельних, монтажних, пусконалагоджувальних, інших робіт, пов`язаних з будівництвом житлового будинку в селі Щасливому Бориспільського району Київської області.
Відповідно до частин першої, четвертої та п`ятої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи сторін та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує або спростовує обставину нікчемності правочину. Така правова позиція викладена, зокрема, у пункті 8.10 постанови Верховного Суду від 18.08.2020 р. у справі № 922/2250/16.
Згідно зі ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Крім того, як роз`яснено у пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 р. № 9, відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права чи законні інтереси якої порушено вчиненням такого правочину.
Відповідно до статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження.
Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено вичерпний перелік рішень суду, на підставі яких здійснюється державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а саме набуття, зміна або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора.
Частиною третьою статті 26 зазначеного Закону встановлено, що відомості про речові права та їх обтяження, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, прямо передбачених законом. Водночас у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, визнання його прийнятим з порушенням вимог закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, або скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, відповідні речові права чи обтяження припиняються.
При цьому у разі скасування державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни чи припинення речових прав або їх обтяжень, такі права або обтяження підлягають приведенню у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом проведення державної реєстрації відповідних змін або набуття таких прав чи обтяжень у порядку, визначеному законом.
Суд зазначає, що за змістом наведеної правової норми виконанню підлягають, зокрема, судові рішення:
про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень;
про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень;
про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.09.2020 р. у справі № 914/1201/19.
Враховуючи встановлені судом обставини щодо відсутності фактичного виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Євробудком" будівельних робіт за договорами підряду у капітальному будівництві від 12.03.2009 р. № 120309/ГП та від 13.03.2009 р. № 130309/ГП-1, відсутності дозвільної документації на здійснення будівництва та відсутності відомостей у державних реєстрах щодо реалізації відповідного будівельного проєкту, суд дійшов висновку, що майнові права, визначені у зазначених договорах підряду, фактично не існують як об`єкт цивільних прав і не можуть бути предметом застави.
У зв`язку з цим передача в заставу таких майнових прав за договорами застави № 151409Z41 та № 151409Z42 від 30.06.2009 р. суперечить вимогам законодавства щодо предмета забезпечення та спрямованості правочину на реальне настання правових наслідків, що зумовлює визнання зазначених договорів застави недійсними.
Відповідно, обтяження, зареєстровані у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна на підставі зазначених договорів застави щодо майнових прав за договорами підряду, є похідними від недійсних правочинів, а тому не можуть породжувати юридичних наслідків та підлягають припиненню.
З огляду на викладене, суд доходить висновку, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права у вигляді припинення відповідних обтяжень є належним та ефективним, оскільки забезпечує усунення правових наслідків недійсних договорів застави та відновлення правового становища сторін, яке існувало б за відсутності таких обтяжень, у зв`язку з чим позовні вимоги у цій частині також підлягають задоволенню.
Відповідно до статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Частиною другою статті 42 ГПК України передбачено, що учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Приписами статей 73, 74 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статей 76-79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до частини четвертої статті 11 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.
Суд зазначає, що, навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення від 01.07.2003 р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", заява № 37801/97, п. 36).
У п. 50 рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.2010 р. "Справа "Трофимчук проти України" (заява № 4241/03) зазначено, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і суд не підмінятиме власною точкою зору щодо фактів оцінку, яку їм було надано в межах національного провадження. Крім того, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (рішення від 27.10.1993 р. у справі "ДомбоБеєер B. V. проти Нідерландів", п. 31, Series A, № 274).
Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 р. у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 р. у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 р. у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 р. р. у справі № 917/2101/17, від 25.06.2020 р. у справі № 924/233/18, від 30.06.2022 р. у справі № 927/774/20 та 22.02.2022 р. у справі № 904/6293/20).
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 р. у справі № 129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23.08.2016 р. у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyondreasonabledoubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Також суд враховує, що Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 р. та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 р. зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом, інші доводи сторін, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на правильне вирішення даного спору.
Отже, за результатами повного та всебічного дослідження поданих доказів, які мають значення для правильного вирішення даного спору і стосуються предмету доказування, суд дійшов висновку, що наведений позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню повністю.
Судовий збір відповідно до ст.ст. 123, 129 ГПК України покладається судом на відповідача.
Керуючись ст.ст. 129, 237-238, 240 ГПК України, суд

вирішив:
1. Позов задовольнити.
2. Визнати недійсним договір застави № 151409Z41, укладений 30.06.2009 р. між Акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Євробудком".
3. Припинити, зареєстровані на підставі договору застави № 151409Z41 від 30.06.2009 р., обтяження в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна - майнових прав, за договором підряду в капітальному будівництві від 12.03.2009 р. № 120309/ГП, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю "Євробудком" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сіті-Стейт", на виконання заставодавцем будівельних, монтажних, пусконалагоджувальних, інших робіт, пов`язаних з будівництвом житлового будинку в селі Щасливому Бориспільського району Київської області.
4. Визнати недійсним договір застави № 151409Z42, укладений 30.06.2009 р. між Акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Євробудком".
5. Припинити, зареєстровані на підставі договору застави № 151409Z42 від 30.06.2009 р., обтяження в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна - майнових прав, за договором підряду в капітальному будівництві від 13.03.2009 р. № 130309/ГП-1, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю "Євробудком" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сіті-Стейт", на виконання заставодавцем будівельних, монтажних, пусконалагоджувальних, інших робіт, пов`язаних з будівництвом житлового будинку в селі Щасливому Бориспільського району Київської області.
6. Стягнути з Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" (03150, м. Київ, вул. Антоновича, буд. 127; код ЄДРПОУ 00032112) у дохід Державного бюджету України 12 112 (дванадцять тисяч сто дванадцять) грн. 00 коп. судового збору.
7. Видати наказ.

Згідно ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата підписання повного тексту рішення 04.05.2026 р.

Суддя А.В. Лопатін