УХВАЛА

24 червня 2026 року 
м. Київ

cправа № 903/953/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Студенець В.І. - головуючий, судді: Бакуліна С.В., Баранець О.М.,

за участю секретаря судового засідання: Натаріної О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Супернова"
про передачу справи № 903/953/25 на розгляд Великої Палати Верховного Суду

за позовом заступника керівника Луцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Луцької міської ради
до Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Супернова"
про стягнення 2 069 030, 33 грн,

за участю представників учасників справи:
прокурора - Гудименко Ю.В.,
позивача - не з`явився,
відповідача - Мельничук С.М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Заступник керівника Луцької окружної прокуратури (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Луцької міської ради (далі також - Рада, позивач) звернувся до суду з позовом до Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Супернова» (далі - ОК «ЖБК «Супернова», відповідач) про стягнення 2 069 030,33 грн, з яких: 
- 1 758 117,41 грн безпідставно збережених грошових коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту;
- 244 230,01 грн інфляційних втрат та 
- 66 682,91 грн 3% річних за користування безпідставно збереженими коштами пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.

1.2. В обґрунтування позовних вимог Прокурор зазначив, що відповідач у супереч прямої вказівки закону не виконав свій обов`язок щодо сплати пайової участі, а відтак право позивача Луцької міської ради на отримання цих коштів є порушеним і підлягає захисту. 

Отже, оскільки замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок позивача зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, спірні кошти підлягають стягненню на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

2. Короткий зміст судових рішень, ухвалених за результатом розгляду справи по суті спору

2.1. Рішенням Господарського суду Волинської області від 18.11.2025 у даній справі позов Прокурора задоволено. Стягнуто з відповідача на користь Луцької міської ради грошові кошти у розмірі 2 069 030, 33 грн, з яких: 1 758 117, 41 грн безпідставно збережених грошових коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, 244 230, 01 грн інфляційних втрат та 66 682, 91 грн 3% річних.

2.2. Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.03.2026 рішення Господарського суду Волинської області від 18.11.2025 у справі №903/953/25 скасовано, прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнений виклад позиції інших учасників справи

3.1. Не погоджуючись із судовим рішенням суду апеляційної інстанції, Прокурор звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.03.2026, а рішення Господарського суду Одеської області від 18.11.2025 у справі №903/953/25 залишити в силі.

3.2. На обґрунтування своєї правової позиції у поданій касаційній скарзі позивач із посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) відзначає, що судом апеляційної інстанції застосовано статті 26, 30, 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції станом на 02.07.2019), пункт 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20.09.2019 № 132-ІХ, Показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджені наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 23.04.2024 № 351 без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду від 13.12.2022 у справі №910/21307/21, від 07.09.2023 у справі №916/2709/22, від 23.05.2024 у справі №915/149/23, від 15.08.2024 у справі №914/2145/23, від 19.02.2025 у справі № 903/468/24, від 24.06.2025 у справі №911/1654/24 (щодо визначення початку виконання будівельних робіт саме з моменту отримання замовником дозволу на виконання будівельних робіт); від 15.08.2024 у справі №914/2145/23, від 17.12.2024 у справі №903/283/24, від 20.03.2025 у справі №903/601/24, від 20.02.2025 у справі №918/618/24, від 20.05.2025 у справі №915/476/24, від 17.02.2026 у справі №918/848/25 (щодо здійснення обрахунку розміру пайової участі на підставі основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування, чинних на момент прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію).

3.3. ОК «ЖБК «Супернова» 20.05.2026 через «Електронний суд» подало до Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.

4. Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій, та мотиви, з яких виходили суди при ухваленні судових рішень

4.1. Відповідно до акта готовності об`єкта до експлуатації, складеного 30.03.2024 та затверджено ОК ЖБК «Супернова», у період із липня 2019 року по квітень 2024 року відповідачем на підставі дозволу на виконання будівельних робіт від 02.07.2019 № ІУ113191831301, здійснено будівництво об`єкта: «Нове будівництво багатоквартирного житлового будинку (позиція № 7 по детальному плану) на вул. Цегельній, 28 у м. Луцьку, черга № 3». Код даного об`єкта, відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000: 1122.1 «Будинки багатоквартирні масової забудови».

Проектною документацією було передбачено будівництво будинку в три черги: І черга - секції № 1, № 2; ІІ черга - секції № 3, № 4; ІІІ черга - секції № 5, № 6, що підтверджується експертним звітом № 622/03-0238-19.

Відомості з приводу проведеного відповідачем будівництва наявні у відкритому доступі в мережі інтернет «Портал Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва» (вебсайт «e-construction.gov.ua»).

4.2. Державною інспекцією архітектури та містобудування України видано відповідачу сертифікат від 18.06.2024, яким засвідчено відповідність вказаного закінченого будівництвом об`єкта проектній документації та підтверджено його готовність до експлуатації.

Як вбачається із пункту 12 акта готовності об`єкта до експлуатації (дата створення: 30.04.2024) пайова участь відповідачем до місцевого бюджету не сплачувалася (підстава для звільнення від сплати пайової участі - пункт 13 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20.09.2019 №132-IX).

Загальна площа квартир об`єкта будівництва становить 4 244,2 квадратних метрів.

4.3. На дату прийняття об`єкта в експлуатацію (згідно із сертифікатом № ІУ 123240605617, який виданий 18.06.2024) діяли показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджені наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 23.04.2024 № 351.

Зокрема вартість одного квадратного метра загальної площі квартир будинку (з урахуванням податку на додану вартість) на території Волинської області становила 2 0712,00 гривень.

4.4. Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з такого:

(1) щодо повноважень Прокурора:

- кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, а також інфляційні втрати та 3 % річних, які підлягають нарахуванню внаслідок їх несвоєчасної сплати, належать до джерел формування бюджету розвитку місцевого бюджету, їх стягнення безумовно становить інтерес територіальної громади та держави, який пов`язаний із накопиченням бюджетних коштів, необхідних для забезпечення належного функціонування інституцій місцевого самоврядування;

- Луцька міська рада у даному випадку наділена повноваженнями на звернення до суду з відповідним позовом;

- прокуратура відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру» ґрунтовно поінформувала Луцьку міську раду про існування означених порушень інтересів держави (листи від 24.06.2024, 30.07.2024, 21.08.2024, 14.10.2024, 02.12.2024, 15.01.2025, 25.02.2025, 15.04.2025, 06.06.2025, 22.09.2025), втім позивачем не вжито заходів для усунення порушень інтересів держави, зокрема не пред`явлено до суду позов про стягнення грошових коштів (пайової участі) до місцевого бюджету;

- окружною прокуратурою листом від 30.07.2025 повідомлено позивача про прийняте рішення стосовно представництва інтересів держави шляхом пред`явлення до суду цього позову;

(2) щодо суті спору:

- у акті готовності об`єкта до експлуатації, який підписаний уповноваженими особами, у пункті 5 чітко зазначено, що будівельні роботи виконано в період із липня 2019 року (початок робіт) по квітень 2024 року (закінчення робіт). Отже, відповідач, звертаючись до уповноваженого органу задля прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва, вказав строки, у які ним виконано будівельні роботи;

- судами уже надавалася оцінка несплаті відповідачем пайових внесків до місцевого бюджету, зокрема ухвалено два рішення, які набрали законної сили, стосовно цих же сторін (Луцької міської ради і ОК «ЖБК «СУПЕРНОВА») та об`єкта будівництва, а саме будинку №7, розташованого по вул. Цегельній, 28 у м. Луцьку Волинської області (справи №903/468/24 та №903/601/24);

- проведення підготовчих і будівельних робіт фактично за своєю суттю є єдиним нероздільним етапом забудови, право на яке замовник набуває виключно після видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт;

- у даному випадку будівництво об`єкта розпочалося саме у липні 2019 року (на підставі дозволу від 02.07.2019);

- відповідач був зобов`язаний у 2020 році звернутися до позивача із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва протягом 10 робочих днів після 01.01.2020 (дозвіл на виконання будівельних робіт від 02.07.2019) і до введення його в експлуатацію (червень 2024 року, сертифікат від 18.06.2024) сплатити пайовий внесок;

- невиконання відповідачем законодавчо закріпленого обов`язку щодо сплати пайової участі у зв`язку з будівництвом об`єкта саме до введення його в експлуатацію надає право позивачу на стягнення цих коштів у відповідності до статті 1212 ЦК України;

- відповідач у добровільному порядку не виконав законодавчо визначений обов`язок та, відповідно, самостійно не перерахував кошти пайової участі до дати прийняття об`єкта в експлуатацію, а відтак саме з моменту введення об`єкта будівництва в експлуатацію замовник без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту;

- розрахунок, проведений Прокурором, у повній мірі відповідає Закону №132-ІХ;

- відповідач, який безпідставно зберіг у себе кошти пайової участі (з дня наступного за днем реєстрації сертифіката від 18.06.2024), зобов`язаний також сплатити інфляційні втрати та три проценти річних.

4.5. Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішенням суду першої інстанції, виходив з такого:

(1) щодо повноважень Прокурора:

- місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про дотримання Прокурором порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", при поданні даного позову до суду;

(2) щодо суті спору:

- обов`язок сплати коштів пайової участі на підставі пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX виникав у замовників будівництва протягом 2020 року лише після початку будівництва;

- обов`язок сплати коштів пайової участі пов`язується безпосередньо з початком будівництва об`єкту (зведення), а не з моментом отримання дозволу на виконання будівельних робіт. Адже отримавши відповідний дозвіл на виконання будівельних робіт, замовник будівництва може так їх і не розпочати і нічого не збудувати;

- ототожнення дати отримання дозволу на виконання будівельних робіт з початком будівництва, а саме виконанням підготовчих та будівельних робіт, є неправомірним;

- будівництво першої черги багатоквартирного житлового будинку (позиція № 7 по детальному плану) на вул. Цегельній, 28 у м. Луцьку розпочалося у 2019 році, кошти пайової участі по якій стягнені рішенням суду. Аналогічно і друга черга будівництва розпочата в період виникнення такого обов`язку;

- дозвіл на виконання будівельних робіт від 02.07.2019 видано на три черги будівництва, а оскільки будівництво велося почергово, то твердження про початок будівництва в липні місяці 2019 року не є правильним щодо другої та третьої черг, зведення яких не розпочалося одночасно з першою;

- акт готовності об`єкта до експлуатації 30.04.2024 не може бути достатнім і достовірним доказом, оскільки формувався у Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва, яка автоматично заповнювала вказаний параметр по даті дозволу на будівельні роботи і не передбачала можливості його зміни замовником будівництва;

- будівництво третьої черги підтверджується фотознімками починаючи з 2021-04-05, що повністю узгоджується з актами приймання виконаних будівельних робіт за січень 2022 року, складеними з генпідрядником ФОП Разумовським В.В., у яких вказано, що у лютому 2021 року було виконано "Улаштування підстилаючих піщаних шарів до відмітки для заливання підбетонки будинок 7 секція 5, 6", "Улаштування підстилаючих бетонних шарів" та "Улаштування фундаментних плит залізобетонних плоских" (позиції 12 та 13 акта № 2), що і є підготовчими роботами;

- висновок про початок будівництва третьої черги (секцій 5 та 6) у липні 2019 року спростовується актами приймання виконаних будівельних робіт № 1 та № 2 за січень 2022 року, складеними на ІІІ чергу та фотознімками від 2019-10-13, 2020-03-20, 2020-04-03 та 2020-09-16, наданими НЦУВКЗ Державного космічного агентства України, з яких вбачається відсутність ознак будівництва;

- оскільки для об`єктів, будівництво яких розпочато станом на 2021 рік, обов`язок зі сплати коштів пайової участі у замовника був відсутній, позовні вимоги є безпідставними;

- застосування у розрахунку суми позову показника опосередкованої вартості будівництва житла на території Волинської області в розмірі 20 712 гривень, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 23.04.2024 № 351, який не був чинним на момент видачі дозволу на будівельні роботи, є неправомірним.

5. Розгляд клопотань

5.1. ОК «ЖБК «Супернова» 15.05.2026 через «Електронний суд» подав до Суду клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

В обґрунтовування вказаного клопотання ОК «ЖБК «Супернова» вказує, що у даній справі наявна виключна правова проблема, оскільки висновки судових колегій Касаційного господарського суду у справах №903/468/24 та №903/601/24 щодо застосування показників опосередкованої вартості спорудження житла на момент його початку або завершення є прямо протилежними висновкам у справах №903/314/25 та №914/169/25, а висновки у справах №903/468/24 та № 911/1654/24 щодо визначення моменту початку будівництва від дати отримання дозволу суперечить висновку у справі №915/149/23, який вказує на момент початку зведення об`єкта будівництва.

Відтак з метою формування єдиної правозастосовчої практики щодо застосування показників опосередкованої вартості спорудження житла для розрахунку розміру зобов`язань на підставі пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-IX та визначення моменту виникнення таких зобов`язань, справу необхідно передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Розглянувши вказане клопотання, Суд відзначає таке.

5.2. Відповідно до частини п`ятої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Лише за наявності умов, визначених наведеним положенням, справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Згідно з усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, ще вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.

Пунктом 1 частини другої статті 45 Закону "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що Велика Палата Верховного Суду у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.

Отже, з наведеної норми права а також частини п`ятої статті 302 ГПК вбачається, що справа з указаної підстави може бути передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду за наявності двох ознак: 1) справа містить виключну правову проблему; 2) вирішення такої виключної правової проблеми Великою Палатою Верховного Суду необхідне для забезпечення розвитку права та формування судами єдиної правозастосовчої практики.

Виходячи з наведених критеріїв, для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для вирішення виключної правової проблеми, має бути обґрунтовано її наявність за кількісним та якісним вимірами, наприклад, наведено інші справи різних юрисдикцій у яких мала місце зазначена правова проблема, наявність різної судової практики її вирішення тощо.

Втім заявлене скаржником клопотання не містить належного обґрунтування виключної правової проблеми за кількісним та якісним критерієм, які б надавали можливість подолати бар`єр означених показників, а обставини, наведені у клопотанні, не дають підґрунтя вважати, що існують підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

У наведеному колегія суддів ураховує, що фактичного заявник виключну правову проблему вбачає у наявності різної судової практики у Касаційному господарському суду у складі Верховного Суду щодо застосування пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-IX, однак вказані обставини не охоплюються частиною п`ятою статті 302 ГПК України.

У розрізі наведеного Суд відзначає, що у разі наявності у практиці Касаційного господарського суду різних підходів до визначення моменту, станом на який повинен застосовуватись регіональний показник при розрахунку пайової участі, та за відсутності чіткої та уніфікованої позиції щодо моменту, станом на який визначається розмір пайової участі відповідно до розділу ІІ Закону № 132-ІХ (як про це вказує відповідач), то це у відповідності до положень частин першої-другої статті 302 ГПК України є правовою підставою для передання справи, зокрема на розгляд об`єднаної палати цього касаційного суду. Водночас такі доводи не можуть бути самостійною правовою підставою для передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду у контексті наявності виключної правової проблеми.

Отже, клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду не містить аргументовано обґрунтування наявності виключної правової проблеми у спірних правовідносинах, яка б потребувала узгодження висновків Верховного Суду, зокрема зроблених за результатами розгляду справ судами різних юрисдикцій. 

Ураховуючи вищенаведене, у задоволенні клопотання відповідача про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду слід відмовити.

6. ДОВОДИ ТА МОТИВИ СУДУ, ЩО СТАЛИ ПІДСТАВОЮ ДЛЯ ПЕРЕДАННЯ СПРАВИ НА РОЗГЛЯД ОБ`ЄДНАНОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ У СКЛАДІ ВЕРХОВНОГО СУДУ

6.1. Згідно з частиною першою статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції використовує процесуальні права суду першої інстанції виключно для перевірки правильності застосування норм матеріального і процесуального права судами першої та апеляційної інстанцій (частина сьома статті 301 ГПК України).

Оцінюючи обсяг повноважень Верховного Суду під час касаційного перегляду рішень судів попередніх інстанцій, можна дійти висновку, що саме перевірка правильності застосування норм як матеріального, так і процесуального права є ключовою для суду касаційної інстанції. 

Аналіз зазначених статей також вказує, що суди попередніх інстанцій застосовують відповідні норми матеріального і процесуального права, а Верховний Суд, у свою чергу, аналізує обставини застосування таких норм права, а також викладає правові висновки щодо цих норм.

Відповідно до частини шостої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно з частиною четвертою статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

6.2. Колегія суддів відзначає, що у справі, що переглядається, Прокурор в інтересах держави в особі Луцької міської ради звернувся до суду з позовом до ОК «ЖБК «Супернова» про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Прокурор із посиланням на абзац 2 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" від 20.09.2019 № 132-IX вказав, що відповідач у супереч прямої вказівки закону не виконав свій обов`язок щодо сплати пайової участі.

При цьому під час розрахунку розміру пайової участі Прокурор застосовував показник опосередкованої вартості будівництва житла на відповідній території, чинний на момент прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.

6.3. За результатом розгляду позовних вимог господарський суд рішенням від 18.11.2025 позов Прокурора задовольнив у повному обсязі. 

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції вказав, що відповідач був зобов`язаний у 2020 році звернутися до позивача із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва протягом 10 робочих днів після 01.01.2020 (дозвіл на виконання будівельних робіт від 02.07.2019) і до введення його в експлуатацію (сертифікат від 18.06.2024) сплатити пайовий внесок. Втім відповідач не виконав законодавчо закріпленого обов`язку щодо сплати пайової участі у зв`язку з будівництвом об`єкта саме до введення його в експлуатацію, що, у свою чергу, надає право позивачу на стягнення цих коштів у відповідності до статті 1212 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення першої інстанції, дійшов висновку, що обов`язок сплати коштів пайової участі пов`язується безпосередньо з початком будівництва об`єкта (зведення), а не з моментом отримання дозволу на виконання будівельних робіт. Відтак, оскільки будівництво на спірних об`єктах (другої та третьої черг) розпочалось у 2021 році, то обов`язок зі сплати коштів пайової участі у замовника був відсутній.

При цьому суд апеляційної інстанції вказав, що застосування у розрахунку суми позову показника опосередкованої вартості будівництва житла на території Волинської області, який не був чинним на момент видачі дозволу на будівельні роботи, є неправомірним.

6.4. Оцінюючи доводи та мотиви касаційної скарги у контексті наведеної скаржником підстави касаційного оскарження, колегія суддів відзначає, що одним із порушених скаржником питань у спірних правовідносинах є питання щодо визначення моменту, з якого встановлюється розмір пайової участі для замовника будівництва у населеному пункті відповідно до абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" від 20.09.2019 № 132-IX, а саме:

1) чи розрахунок пайової участі має здійснюватись з врахуванням показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, які були чинні станом на момент початку будівництва, тобто з моменту виникнення обов`язку у замовника звернутися із заявою про визначення пайової участі, чи

2) такий розрахунок має проводитись з урахуванням показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, які були чинні станом на момент введення об`єкта будівництва в експлуатацію, з огляду на обставини невиконання забудовником свого обов`язку щодо сплати пайової участі у граничний строк сплати.

З огляду на наведене колегія суддів відзначає таке.

6.5. Верховний Суд ухвалою від 09.12.2025 передавав справу № 914/169/25 на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у зв`язку з існуванням постанов Верховного Суду, ухвалених у подібних правовідносинах, з різним підходом до тлумачення абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні".

6.5.1. Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду ухвалою від 19.12.2025 повернула справу № 914/169/25 на розгляд відповідній колегії.

Постановляючи дану ухвалу, об`єднана палата вказала, що у постанові від 22.09.2021 у справі № 904/2258/20 Велика Палата Верховного Суду вказала, що пайовий внесок має бути розрахований на підставі нормативно-правових актів, чинних на момент виникнення у відповідача обов`язку щодо сплати пайового внеску, а не на той момент, коли позивач дізнався про його несплату відповідачем. У зазначеній справі Велика Палата також зауважила, що визначаючи належний до застосування нормативно-правовий акт у справі за позовом про стягнення збитків, господарський суд має враховувати загальновизнаний принцип права, визначений у частині другій статті 5 ЦК України: акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Відтак, на переконання об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, у подібних правовідносинах наявний висновок з питань, окреслених в ухвалі колегії суддів від 09.12.2025, і такий викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2021 у справі № 904/2258/20.

6.5.2. Після повернення справи № 914/169/25 на розгляд відповідній колегії, Верховний Суд, з урахуванням наведеного в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025 у цій справі, постановою від 17.02.2026 касаційні скарги залишив без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Зокрема Верховний Суд у даній справі погодився з висновками суду апеляційної інстанції, що визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва здійснюється саме на момент початку будівництва. Відтак при розрахунку пайової участі застосуванню підлягала опосередкована вартість спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування, що існувала станом на дату початку будівництва кожного з об`єктів будівництва.

6.6. Надалі Верховний Суд ухвалою від 12.03.2026 справу №922/1993/25 у подібних правовідносинах передав на розгляд Великої Палати Верховного Суду з огляду на необхідність відступу від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 22.09.2021 у справі № 904/2258/20 (пайовий внесок має бути розрахований на підставі нормативно-правових актів, чинних на момент виникнення у відповідача обов`язку щодо сплати пайового внеску), шляхом його уточнення та конкретизації щодо розрахунку пайового внеску та застосування нормативно-правових актів стосовно основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України.

Колегія суддів наголосила, що практика Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у наведеному питанні демонструє наявність у правозастосовній практиці різних підходів щодо визначення моменту, станом на який повинен застосовуватись регіональний показник при розрахунку пайової участі, а існуючі постанови не містять чіткої та уніфікованої позиції саме щодо моменту, станом на який визначається розмір пайової участі відповідно до розділу ІІ Закону № 132-ІХ (чи на момент виникнення обов`язку замовника звернутися до органу місцевого самоврядування для визначення її розміру у зв`язку з початком будівництва, чи на момент початку будівництва, чи на момент введення об`єкта в експлуатацію).

Відсутність чіткої позиції Великої Палати Верховного Суду щодо моменту вказаного розрахунку створює ризик формування різних підходів у подібних спорах, які не зумовлені різницею в обставинах справи.

6.6.1. Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 16.04.2026 справу №922/1993/25 повернула відповідній колегії для розгляду.

Постановляючи дану ухвалу, Велика Палата Верховного Суду, керувалась таким:

«35. Зі змісту постанови від 22.09.2021 у справі № 904/2258/20 слідує, що предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду були позовні вимоги міської ради до товариства, яке у 2009 році у судовому порядку визнало за собою право власності на переобладнане та самовільно збудоване нерухоме майно без додаткових актів введення в експлуатацію (рішення суду від 17.11.2009, яке набрало законної сили 24.11.2009), про стягнення пайової участі у вигляді збитків (упущеної вигоди), розрахованої на підставі статті 40 Закону № 3038-VI та відповідного Порядку, затвердженого рішенням міської ради від 29.07.2011 № 5/14, чинних на момент обізнаності міської ради про порушення прав на отримання коштів пайової участі (станом на 2018-2019 роки).
36. На підставі висновків, що датою прийняття в експлуатацію переобладнаного та самовільно збудованого нерухомого майна є 24.11.2009 - дата набрання чинності рішенням суду від 17.11.2009, Велика Палата Верховного Суду з огляду на приписи статті 5 ЦК України аналізувала норму статті 27-1 Закону України «Про планування і забудову територій» (у редакції від 14.10.2009) та положення відповідного Порядку, затвердженого рішенням міської ради від 21.03.2007 № 6/11, чинних на момент виникнення у товариства обов`язку зі сплати пайового внеску, зазначивши що за таких обставин спірні правовідносини не регулюються положеннями законів, прийнятих з питань пайової участі у 2011, 2019 роках (Закони № 3038-VI та № 132-ІХ).
37. Як наслідок, стосовно підходу міської ради до визначення розміру пайового внеску відповідно до приписів статті 40 Закону № 3038-VI та положень відповідного Порядку, затвердженого рішенням міської ради від 29.07.2011 № 5/14, чинних на момент її обізнаності про порушення прав на отримання коштів пайової участі (станом на 2018-2019 роки), Велика Палата Верховного Суду зазначила:
«Такий підхід до визначення розміру пайового внеску, належного до сплати з відповідача за переобладнане та самочинно збудоване майно, введене в експлуатацію в 2009 році, суперечить частині першій статті 5 ЦК України, отже, є неправильним… Пайовий внесок має бути розрахований на підставі нормативно-правових актів, чинних на момент виникнення у відповідача обов`язку щодо сплати пайового внеску, а не на той момент, коли позивач дізнався про його несплату відповідачем» (пункт 57).
38. Отже, висновок Великої Палати Верховного Суду у пункті 57 постанови від 22.09.2021 у справі № 904/2258/20, на який покликається колегія суддів в ухвалі про передачу, зроблений у контексті визначення належного до застосування нормативно-правового акта, на підставі якого пайовий внесок має бути розрахований, що залежить від правильного встановлення правової підстави виникнення у забудовника обов`язку зі сплати пайового внеску, якою у цій справі була стаття 27-1 Закону України «Про планування і забудову територій» (у редакції від 14.10.2009), чинна станом на 24.11.2009.
39. Однак у справі № 922/1993/25 спірні правовідносини забудови за встановлених обставин і з урахуванням статті 5 ЦК України підпадають під правове регулювання абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ Закону № 132-ІХ. Ні учасники справи, ні суди, у тому числі колегія суддів в ухвалі про передачу, не ставлять під сумнів виникнення у Кооперативу обов`язку зі сплати пайової участі та здійснення її розрахунку на підставі саме цього нормативно-правового акта. Спір у цій справі існує в площині правильного обчислення пайової участі, що залежить від визначення належного до застосування підзаконного нормативно-правового акта (наказу профільного міністерства про регіональні показники, який періодично видається на виконання Закону чи іншого нормативно-правового акта) як бази для розрахунку законодавчо встановлених 2 % вартості будівництва житлового об`єкта.
40. Отже, у цій справі виникає необхідність аналізу абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ Закону № 132-ІХ не в аспекті визначення нормативно-правового акта, на підставі якого пайовий внесок має бути розрахований, що був спірним у справі № 904/2258/20, а в контексті встановлення моменту, станом на який визначається законодавчо встановлений розмір пайової участі з використанням підзаконного нормативно-правового акта, необхідність чого у справі № 904/2258/20 не могла виникнути з огляду на різне за дією в часі правове регулювання відносин забудови і відмінні основи для арифметичного визначення розміру пайової участі. А значить у цьому випадку йдеться про неоднакові висновки зі справою Великої Палати Верховного Суду.
41. Підсумовуючи, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що у справі № 904/2258/20 її висновок у пункті 57 постанови від 22.09.2021, від якого колегія суддів в ухвалі про передачу просить відступити шляхом уточнення та конкретизації, зроблений у другому контексті та за іншого правового регулювання відносин забудови, ніж у справі № 922/1993/25.
42. На доводи колегії суддів, що відсутність чіткої позиції Великої Палати Верховного Суду про момент розрахунку пайової участі створює ризик формування різних підходів, що вбачається зі змісту наведених в ухвалі про передачу постанов КГС ВС, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що її висновок у постанові від 22.09.2021 у справі № 904/2258/20 пайовий внесок має бути розрахований на підставі нормативно-правових актів, чинних на момент виникнення у відповідача обов`язку щодо сплати пайового внеску, тобто про належність до застосування при розрахунку пайової участі саме нормативно-правових актів, чинних на момент виникнення у забудовника обов`язку зі сплати пайової участі, є однозначним, внаслідок чого мова йде про необхідність його однакового розуміння і застосування судами, а протилежне не означає, що цей висновок потребує перегляду шляхом уточнення та конкретизації.
43. Стосовно тверджень в ухвалі про передачу, що у правозастосовній практиці КГС ВС наявні різні підходи до визначення моменту, станом на який повинен застосовуватись регіональний показник при розрахунку пайової участі, та існуючі постанови не містять чіткої та уніфікованої позиції щодо моменту, станом на який визначається розмір пайової участі відповідно до розділу ІІ Закону № 132-ІХ, Велика Палата Верховного Суду вказує, що положеннями частин 1, 2 статті 302 ГПК України передбачено передання справи, яка переглядається, на розгляд палати, до якої входить така колегія, або на розгляд об`єднаної палати цього касаційного суду».

6.6.2. Після повернення справи відповідній колегії Верховний Суд постановою від 28.05.2026 у справі №922/1993/25 касаційну скаргу залишив без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Зокрема Верховний Суд вказав, що:

« 46. Як вбачається з постанови від 20.03.2025 у справі № 903/601/24 Верховний Суд залишив без змін постанову апеляційного господарського суду, якою задоволено позовні вимоги прокурора та здійснено розрахунок пайової участі з урахуванням показників опосередкованої вартості спорудження житла, затверджених наказом Міністерства розвитку громад та територій України, що діяв станом на дату прийняття об`єкта в експлуатацію.
47. Верховний Суд враховує актуальну практику, зокрема висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 07.05.2026 у справі № 916/1281/25, за яким відповідач протягом 10 робочих днів після 01 січня 2020 року мав звернутись до позивача із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва. Отримавши таку заяву позивач протягом 15 робочих днів повинен був надати відповідачу розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва, складений відповідно до вартості будівництва об`єкта, розрахованої виходячи з основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади на час здійснення такого розрахунку. Оскільки відповідач, у порушення норм пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX, не звернувся до позивача з відповідною заявою, останній (або прокурор, діючи в інтересах держави в особі позивача) мав право самостійно визначити розмір пайової участі відповідно до вартості будівництва об`єкта, розрахованої виходячи з основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, які діяли на час самостійного проведення такого розрахунку, але не пізніше введення об`єкта будівництва в експлуатацію.
48. У постанові від 21.05.2026 у справі № 916/67/25 Верховний Суд погодився з позицією місцевого господарського суду щодо здійснення розрахунку пайової участі з урахуванням показників опосередкованої вартості спорудження житла, на підставі нормативно-правових актів, чинних на час введення об`єкта будівництва в експлуатацію.
49. Судами встановлено, що прокурор здійснив розрахунок пайової участі на підставі приписів Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» з урахуванням величини загальної площі квартир об`єкта будівництва та показників опосередкованої вартості спорудження житла, які діяли на момент введення об`єкта в експлуатацію, а саме, затверджені наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 16.12.2021 № 337.
50. Суди перевірили наведений прокурором розрахунок та встановили, що він є арифметично правильним.
51. Ураховуючи приписи п. 2 розд. ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», а також відсутність у матеріалах справи доказів належної сплати обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив «Пролісок 2010» пайового внеску, суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно збережених грошових коштів пайової участі відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України, яка розрахована на підставі нормативно-правових актів, чинних на час введення об`єкта будівництва в експлуатацію.
52. Зазначений підхід до визначення розміру пайового внеску, який мав сплатити відповідач, на підставі нормативно-правових актів, чинних на момент введення об`єкта в експлуатацію, відповідає правовому підходу Верховного Суду про визначення розміру безпідставно збережених коштів пайової участі на час введення об`єкта будівництва в експлуатацію».

6.7. Отже, за наявності висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 17.02.2026 у справі № 914/169/25 (після повернення справи об`єднаною палатою Касаційного господарського суду відповідній колегії) щодо застосування 2 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 132-IX, від якого у встановленому ГПК України порядку не відступили, у той час як Велика Палата Верховного Суду не наводила жодних правових висновків щодо застосування вказаних норм у контексті спірних правовідносин, Верховний Суд у постановах від 20.03.2025 у справі № 903/601/24, від 07.05.2026 у справі № 916/1281/25, від 21.05.2026 у справі № 916/67/25, від 28.5.2026 у справі №922/1993/25 дійшов протилежних за своїм змістом та правовими наслідками для сторін висновків щодо застосування пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 132-IX, вказавши при цьому, що  розрахунок пайової участі має здійснюватись з урахуванням показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, які були чинні на момент введення об`єкта будівництва в експлуатацію, а не на момент початку будівництва, як про це виснувано у справі № 914/169/25.

Відтак очевидно, що на даний час правова проблема, окреслена у цій ухвалі (пункт 6.4), у Касаційному господарському суді не вирішена, що породжує існування у подібних правовідносинах правової невизначеності.

Ураховуючи подібність правовідносин у справі, що переглядається (№903/953/25), до наведених вище правовідносин у справах № 914/169/25, № 903/601/24, №922/1993/25, № 916/67/25, № 916/1281/25 у колегії суддів відсутні повноваження для ухвалення судового рішення у справі №903/953/25.

Тому, ураховуючи повноваження об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, визначені частиною другою статті 302 ГПК України, з огляду на триваючу відсутність єдиного правозастосовного підходу до вирішення спірного питання, колегія суддів вважає за необхідне справу №903/953/23 передати на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

При цьому колегія суддів акцентує, що дана справа (№903/953/25) також передається на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду з урахуванням викладеного у пунктах 38-41, 43 ухвали Великої Палати Верховного Суду від 16.04.2026 у справі №922/1993/25 (постановленої після повернення справи № 914/169/25 об`єднаною палатою відповідній колегії), зокрема щодо того, що висновок у постанові від 22.09.2021 у справі № 904/2258/20 зроблений у другому контексті та за іншого правового регулювання відносин забудови, ніж у правовідносинах забудови, які урегульовані абзацом 2 пункту 2 розділу ІІ Закону № 132-ІХ, що має місце у спірних правовідносинах. 

6.8. Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики.

Верховний Суд забезпечує однакове застосування норм права судами у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом (пункт 6 частини другої статті 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Однакове застосування закону забезпечуватиме реалізацію верховенства права, рівність перед законом та правову визначеність у державі. Єдність у практиці застосування одних й тих самих норм права поліпшуватиме громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також сприятиме утвердженню довіри до судової влади в цілому.

Ухвалення протилежних чи суперечливих судових рішень, особливо судом вищої інстанції, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріпленого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до судової практики ЄСПЛ, як би чітко не було сформульовано положення законодавства, у будь-якій галузі права існує неминучий елемент судового тлумачення. Завжди існуватиме потреба у роз`ясненні нечітких норм або тих, які потребують пристосування до обставин, що змінюються. Знову ж таки, хоча визначеність є вкрай необхідною, вона може спричиняти надмірну суворість, а закон повинен бути здатним відповідати обставинам, що змінюються. Таким чином, багато законів неминуче сформульовані у термінах, які тією чи іншою мірою є нечіткими, і чиє тлумачення та застосування є питаннями практики. Функція здійснення правосуддя, закріплена за судами, полягає саме у подоланні сумнівів щодо тлумачення, які залишаються (див. рішення у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії", заява № 14902/04, пункт 568, від 20 вересня 2011 року).

Однакове та уніфіковане застосування закону обумовлює загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність. Верховний Суд має забезпечувати єдність судової практики для того, щоб виправляти непослідовності та таким чином, підтримувати громадську довіру до судової системи (пункти 1, 20 Висновку Консультативної ради європейських суддів № 20 (2017) про роль судів у забезпеченні єдності застосування закону від 10.11.2017). 

6.9. З метою забезпечення правової визначеності та подолання сумнівів щодо тлумачення вимог чинного законодавства у контексті спірних правовідносин, які залишаються, колегія суддів вважає за необхідне передати справу на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з метою відступу від висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 20.03.2025 у справі № 903/601/24, від 07.05.2026 у справі № 916/1281/25, від 21.05.2026 у справі № 916/67/25, від 28.5.2026 у справі №922/1993/25 щодо того, що «розмір пайової участі для замовника будівництва у населеному пункті відповідно до абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" від 20.09.2019 № 132-IX має проводитись з урахуванням показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, які були чинні станом на момент введення об`єкта будівництва в експлуатацію».

Відповідно до частини другої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

Питання про передачу справи на розгляд палати може вирішуватися судом за власною ініціативою (частина перша статті 303 ГПК України).

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 303 ГПК України питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати може бути вирішене до прийняття постанови судом касаційної інстанції. Про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій - четвертій статті 302 цього Кодексу, або із обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п`ятій або шостій статті 302 цього Кодексу.

З огляду на викладене вище, а також ураховуючи, що спірне питання стосується застосування приписів норм права, яке у подібних справах по-різному застосовано Касаційним господарським судом, з огляду на питання, які порушуються у цій ухвалі, колегія суддів вважає за необхідне передати справу №903/953/25 на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, що забезпечить єдність судової практики та правову визначеність у побідних правовідносинах.

Керуючись статтями 234, 235, 302, 303 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні клопотання Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Супернова" про передачу справи №903/953/25 на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

2. Справу №903/953/25 за касаційною скаргою першого заступника Рівненської обласної прокуратури на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.03.2026 передати на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Студенець

Судді С. Бакуліна

О. Баранець