УХВАЛА

27 квітня 2026 року 
м. Київ
справа №990/138/26
адміністративне провадження № П/990/138/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Шевцової Н. В.,
суддів: Бевзенка В. М., Берназюка Я. О., Стеценка С. Г., Тацій Л. В.,
перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправними дій,
УСТАНОВИВ:
23.04.2026 ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач, АДРЕСА_1 ) звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП, відповідач, місцезнаходження: 04050, м. Київ, вул. Студентська, 12-А), у якому просив визнати протиправними дії ВРП щодо розгляду за відсутності кворуму у складі 10 членів ВРП на пленарному засіданні № 23 24.03.2026 питання по скарзі судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 на рішення Першої Дисциплінарної палати ВРП від 03.02.2025 №170/1дп/15-25 про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності (вх. № 695/0/6-25, 695/1/6-25).
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 24.03.2026 ВРП у порушення частини другої статті 30 Закону України від 21.12.2016 № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII) розглянула заяви від 08.12.2025, 09.12.2025, 24.03.2026 про відводи членам ВРП Усику Г. І. , Кандзюбі О. В. , Махінчуку В. М. у складі 10 осіб за відсутності кворуму встановленого частиною другої статті 30 Закону № 1798-VIII. 
На переконання позивача, незважаючи на відсутність кворуму Голова ВРП Усик Г. І., зловживаючи владою та службовим становищем, умисно, з метою покарати ОСОБА_1 за ухвалені ним судові рішення та помсти за подані суддею адміністративні позови стосовно Голови ВРП Усика Г. І. у справах № 420/36236/25, № 420/26714/24, № 420/34098/24, №420/377/25, № 4320/7564/24 продовжив у порушення частини другої статті 30 Закону України від 21.12.2016 № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII) за відсутності кворуму розгляду питання по скарзі позивача на рішення Першої Дисциплінарної палати ВРП від 03.02.2025 № 170/1дп/15-25 та розглянув питання відводу стосовно себе та інших членів ВРП за відсутності кворуму. 
Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.04.2026 для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: Шевцова Н. В. - головуючий суддя, судді: Бевзенко В. М., Берназюк Я. О., Стеценко С. Г., Тацій Л. В.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.
За наслідками перевірки матеріалів позовної заяви, Верховний Суд вважає, що у відкритті провадження у справі необхідно відмовити з огляду на таке.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21.12.2010 у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист одним із способів, передбачених цією статтею, або в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Ураховуючи згадані юридичні позиції Конституційного Суду України, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.03.2023 у справі № 9901/41/21 сформулювала висновок, згідно з яким позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права та інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас гарантоване статтею 55 Конституції України та конкретизоване в законах України право на належний судовий захист прав та інтересів особи передбачає можливість звернення до суду лише у разі існування спірних правовідносин, тобто у разі установлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин. Таке порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21.12.2010 у справі «PERETYAKA AND SHEREMETYEV v.UKRAINE»).
Також ЄСПЛ у рішенні від 08.04.2010 у справі «MENSHAKOVA v. UKRAINE» зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ashingdane v. the United Kingdom»).
Предметом позову у цій справі позивач визначив дії ВРП щодо розгляду за відсутності кворуму у складі 10 членів ВРП на пленарному засіданні № 23 від 24.03.2026 питання по скарзі судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 на рішення Першої Дисциплінарної палати ВРП від 03.02.2025 № 170/1дп/15-25 про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності (вх. № 695/0/6-25, 695/1/6-25).
Частиною четвертою статті 22 КАС України встановлено, що Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи, зокрема, щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності ВРП.
Статтею 266 КАС України визначені особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності ВРП.
З тексту позовної заяви видно, що позивач посилається на те, що ВРП розглянула його заяви від 08.12.2025, 09.12.2025, 24.03.2026 про відводи членам ВРП Усику Г. І., Кандзюбі О. В., Махінчуку В. М. у складі 10 осіб, тобто за відсутності кворуму, встановленого частиною другою статті 30 Закону №1798-VIII.
Аналіз змісту позовної заяви свідчить, що позивач фактично не погоджується із розглядом його заяв про відводи членам ВРП, оскільки вважає, що такі дії вчинені неповноважним складом.
Разом з тим, вказані дії ВРП виразились у прийнятті ухвал від 24.03.2026 № 485/0/15-16, № 486/0/15-26, № 487/0/15-26 про відмови в задоволенні заяв про відвід членів ВРП від участі у розгляді, які ухвалювались у складі 10 членів ВРП, що підтверджується доданими до позовної заяви витягами із Протоколу № 23 засідання ВРП 24.03.2026 та копіями вказаних ухвал ВРП.
Отже позивач фактично ототожнює дії ВРП щодо продовження проведення засідання з розгляду скарги судді на рішення Першої Дисциплінарної палати ВРП (у складі 11 членів ВРП відповідно до наданого позивачем витягу з Протоколу № 23) із прийнятими на цьому засіданні ухвалами, які, на думку позивача, прийняті неповноважним складом. 
Проаналізувавши предмет, підстави та зміст позовних вимог, а також доводи позивача, Верховний Суд вважає, що вимоги про визнання протиправними дій ВРП по своїй суті є незгодою з прийняттям повноважним складом ВРП ухвал від 24.03.2026 № 485/0/15-16, № 486/0/15-26, № 487/0/15-26. 
Водночас ці вимоги є не стільки способом захисту порушеного права, скільки мотивацією (доводами) протиправності ухвал ВРП від 24.03.2026 № 485/0/15-16, № 486/0/15-26, № 487/0/15-26, а тому дії ВРП у тому обсязі, в якому їх оспорює позивач, потрібно розглядати в площині підстав позову та предмета доказування.
Таким чином, оспорювані позивачем дії ВРП не можуть бути самостійним предметом судового розгляду, оскільки внаслідок таких дій відповідач уже ухвалив відповідні рішення (ухвали ВРП від 24.03.2026 № 485/0/15-16, № 486/0/15-26, №487/0/15-26). 
Згідно із частиною другою статті 131 Конституції України та частиною першою статті 5 Закону №1798-VIII ВРП складається з двадцяти одного члена. Повноважність ВРП як колегіального органу визначається Законом від 21.12.2016 № 1798-VІІІ «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VІІІ), зокрема статтею 18, відповідно до якої ВРП є повноважною за умови обрання (призначення) щонайменше п`ятнадцяти членів, серед яких більшість становлять судді (включаючи суддів у відставці), та складення ними присяги.
Засідання ВРП у пленарному складі є повноважним, якщо в ньому бере участь більшість від загального складу ВРП (частина друга статті 30 Закону № 1798-VIII). Рішення ухвалюється більшістю членів ВРП, які беруть участь у засіданні, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 34 цього Закону).
Відповідно до статті 52 Закону № 1798-VIII рішення ВРП, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав: 1) склад ВРП, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати; 2) рішення не підписано будь-ким зі складу членів ВРП, які брали участь у його ухваленні; 3) суддя не був належним чином повідомлений про засідання ВРП - якщо було ухвалено будь-яке з рішень, визначених пунктами 2- 5 частини десятої статті 51 цього Закону; 4) рішення не містить посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.
Отже, процедурні (проміжні) дії / рішення, які передують прийняттю рішення ВРП, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення її Дисциплінарної палати, за своєю природою є організаційними та не зумовлюють самостійних правових наслідків, оскільки неповноважність складу ВРП відповідно до пункту 1 частини першої статті 52 Закону № 1798-VIIІ може бути підставою оскарження рішення ВРП, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення її Дисциплінарної палати.
Ураховуючи викладене, Верховний Суд уважає, що оспорювані позивачем дії ВРП щодо розгляду за відсутності кворуму у складі 10 членів ВРП на пленарному засіданні № 23 24.03.2026 питання по скарзі судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 на рішення Першої Дисциплінарної палати ВРП від 03.02.2025 № 170/1дп/15-25 про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності (вх. № 695/0/6-25, 695/1/6-25), не можуть бути самостійним предметом судового розгляду.
Отже, Верховний Суд дійшов висновку, що цей позов не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
У цьому випадку поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, спорів, які взагалі не підлягають судовому розгляду, а також спорів, стосовно яких законом установлені імперативні вимоги щодо суб`єктного складу, у зв`язку з чим Верховний Суд не зазначає, до юрисдикції якого суду належить вирішення заявлених у цій справі позовних вимог.
Керуючись статтями 238, 241- 243, 248, 256, 266, 295 КАС України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті позовного провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправними дій.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.
Ухвалу може бути оскаржено в апеляційному порядку до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

...........................
...........................
...........................
...........................
...........................
Н. В. Шевцова 
В. М. Бевзенко 
Я. О. Берназюк 
С. Г. Стеценко 
Л. В. Тацій 
Судді Верховного Суду