ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року	м. Одеса	Справа № 906/230/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Принцевської Н.М., Ярош А.І.
секретар судового засідання: Ісмаілова А.Н.

за участю представників учасників справи:
від Товариства з обмеженою відповідальністю «Мускатель ЛТД», м.Житомир – Бугайчук М.В., на підставі ордеру 
від Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮТС-Агропродукт»,с.Новорайськ, Херсонської області- Нечіпайло Р.С., на підстав ордеру

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мускатель ЛТД», м. Житомир
на рішення Господарського суду Одеської області від 24.11.2025 року суддя першої інстанції Цісельський О.В., повний текст складено та підписано 04.12.2025
у справі № 906/230/25
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Мускатель ЛТД», м. Житомир
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮТС-Агропродукт», с.Новорайськ Херсонської області 
про стягнення 1 287 728 грн 43 коп.

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

У червні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Мускатель ЛТД», м.Житомир звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮТС-Агропродукт», с.Новорайськ Херсонської області, у якій просило суд стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у розмірі 1 287 728 грн 43 коп., з яких: 1 198 654 грн. основного боргу, 22 875 грн 11 коп. інфляційних втрат та 66 199 грн 32 коп. пені, а також вирішити питання про відшкодування позивачу за рахунок відповідача судових витрат у справі.
Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань за договором №1 оренди земельної ділянки від 01.06.2018, а саме невнесенням у встановлені договором строки та у повному обсязі орендної плати за користування земельними ділянками за період з 01.11.2022 по 31.10.2023, а також за наступний період 2023– 2024 років.
На обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що відповідно до умов укладеного між сторонами договору відповідач прийняв у строкове платне користування земельні ділянки загальною площею 228,6249 га, розташовані на території Качкарівської сільської ради, та зобов`язався сплачувати орендну плату у розмірі 599 327,00 грн за кожний рік користування усім об`єктом оренди. До складу зазначеної плати, за умовами договору, включено суму земельного податку, яка підлягає щорічному перегляду.
Позивач зазначає, що 01.06.2018 сторонами було підписано акт приймання-передачі земельних ділянок у натурі, відповідно до якого спірні земельні ділянки фактично передано відповідачу у користування. Крім того, упродовж попередніх років дії договору позивачем виставлялися рахунки-фактури за періоди 2018– 2022 років, які відповідач оплачував належним чином, що, на думку позивача, свідчить про визнання сторонами чинності договору та належного виконання його умов у попередні періоди.
Разом з тим, як зазначає позивач, починаючи з періоду 2022– 2023 років відповідач припинив виконання свого обов`язку зі сплати орендної плати. У зв`язку з цим 09.05.2023 позивачем було направлено на адресу відповідача лист-вимогу щодо оплати рахунку № 2 від 14.11.2022, до якого долучено відповідний рахунок на суму орендної плати за користування земельними ділянками у період з 01.11.2022 по 31.10.2023. Однак зазначені вимоги відповідачем залишено без реагування, а належні до сплати кошти не перераховано.
У подальшому, як вказує позивач, 24.10.2024 відповідачу повторно направлено рахунок на оплату № 2 від 23.10.2024 у сумі 599 327 грн разом із листом-вимогою про сплату орендної плати за наступний період 2023– 2024 років протягом семи календарних днів з моменту отримання зазначеного звернення. Проте жодної відповіді від відповідача не надійшло, а грошові кошти сплачені не були.
Таким чином, за твердженням позивача, всупереч погодженим сторонами умовам договору, орендна плата за два послідовні періоди користування земельними ділянками – з 01.11.2022 по 31.10.2023 та за період 2023– 2024 років – відповідачем не внесена.
Крім того, 12.11.2024 позивачем було направлено відповідачу претензію-вимогу про сплату наявної заборгованості, у якій останній просив погасити борг за вказані періоди у загальному розмірі 1 198 654 грн у семиденний строк з дня її отримання. Однак зазначена претензія, за доводами позивача, також залишилася без задоволення, а заборгованість не була погашена.
Позивач також посилається на те, що 29.11.2024 ним додатково направлено відповідачу лист щодо сплати чергового платежу за наступний період користування земельними ділянками, при цьому відповідача було повідомлено про намір звернутися до суду у разі подальшого невиконання договірних зобов`язань. Незважаючи на це, відповідач жодних дій, спрямованих на врегулювання спору чи виконання договору, не вчинив.
Отже, за висновком позивача, внаслідок систематичного невиконання відповідачем обов`язку зі сплати орендної плати за договором № 1 від 01.06.2018 утворилась заборгованість у сумі 1 198 654 грн, з яких 599 327 грн за період з 01.11.2022 по 31.10.2023 та 599 327 грн за період 2023– 2024 років, що і стало підставою для звернення до суду з метою захисту порушених майнових прав та законних інтересів.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 24.11.2025 у справі №906/230/25 відмовлено у задоволенні позовних вимог.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем доведено наявність обставин, які об`єктивно унеможливлювали використання орендованих земельних ділянок у спірний період, а саме, тимчасову окупацію території, ведення активних бойових дій, потенційне забруднення земель вибухонебезпечними предметами та відсутність безпечного доступу до них, у зв`язку з чим дійшов висновку про наявність підстав для застосування частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України та звільнення відповідача від обов`язку сплачувати орендну плату за час неможливості користування майном. З огляду на зазначене місцевий господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача основної заборгованості, а відтак і похідних вимог про стягнення пені та інфляційних втрат.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Мускатель ЛТД», м. Житомир з рішенням суду першої інстанції не погодилось, тому звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просило суд рішення Господарського суду Одеської області від 24.11.2025 року у справі № 906/230/25 скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, вирішити питання про розподіл судових витрат.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи. 
Зокрема, скаржник, посилаючись на обставини, встановлені місцевим господарським судом у даній справі, наголосив на тому, що:
суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для звільнення відповідача від сплати орендної плати;
між сторонами існують чинні договірні відносини за договором № 1 оренди земельної ділянки від 01.06.2018, умовами якого прямо передбачено обов`язок відповідача своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату, а також відповідальність за порушення такого обов`язку;
відповідач упродовж попередніх років виконував умови договору та сплачував орендну плату, чим визнавав чинність договору та обов`язковість його умов;
починаючи зі спірного періоду, відповідач безпідставно припинив виконання грошових зобов`язань, не здійснив жодного платежу та не надав належних пояснень причин невиконання договору;
позивач неодноразово направляв відповідачу рахунки, листи-вимоги, претензії та пропозиції врегулювати спір у досудовому порядку, однак відповідач їх проігнорував та не вчинив жодних дій для погашення заборгованості;
суд першої інстанції не надав належної оцінки бездіяльності відповідача, який не повідомляв орендодавця про існування обставин, що нібито унеможливлювали користування земельними ділянками, не ініціював зміну умов договору, не звертався з пропозиціями щодо відстрочення платежів або припинення договору;
відповідач не надав належних, допустимих і достовірних доказів існування обставин, які б об`єктивно унеможливлювали використання орендованих земельних ділянок у спірний період;
відсутні докази отримання відповідачем сертифіката Торгово-промислової палати України про форс-мажорні обставини, акти обстеження земельних ділянок, документи компетентних органів щодо їх фактичного забруднення вибухонебезпечними предметами чи неможливості доступу до них;
сам по собі факт воєнного стану, близькість території до зони бойових дій або загальна складна безпекова ситуація не є безумовною підставою для звільнення орендаря від сплати орендної плати без доведення конкретної неможливості користування саме спірним майном;
місцевий господарський суд неправильно застосував частину шосту статті 762 Цивільного кодексу України, оскільки для її застосування необхідним є доведення повної, об`єктивної та підтвердженої неможливості користування майном з причин, за які орендар не відповідає;
тягар доказування таких обставин покладається саме на відповідача, однак останній відповідних доказів суду не надав;
суд першої інстанції безпідставно врахував розпорядження Милівської сільської військової адміністрації щодо податкових пільг, хоча зазначені акти стосуються податкових правовідносин та не регулюють питання виконання цивільно-правового договору між сторонами;
норми Податкового кодексу України щодо звільнення від плати за землю за земельні ділянки державної та комунальної власності не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки предметом спору є оренда земельних ділянок, що перебувають у приватній власності позивача;
суд першої інстанції фактично поширив норми податкового законодавства на договірні відносини сторін, що суперечить принципу свободи договору та обов`язковості його виконання;
висновки суду про неможливість користування земельними ділянками ґрунтуються на припущеннях, загальній ситуації в регіоні та оціночних судженнях, а не на належних доказах у розумінні статей 76– 79 Господарського процесуального кодексу України;
з огляду на викладене, на думку позивача, рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню, а позовні вимоги – задоволенню у повному обсязі.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.01.2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Мускатель ЛТД», м. Житомир на рішення Господарського суду Одеської області від 24.11.2025 року у справі № 906/230/25, призначено розгляд справи на 05.03.2026 року.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.03.2026 відкладено в зв`язку із задоволенням клопотання апелянта розгляд справи №906/230/25 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Мускатель ЛТД», м. Житомир на рішення Господарського суду Одеської області від 24.11.2025 року на 02.04.2026. 
Судове засідання, призначене на 02.04.2026, не відбулося у зв`язку з перебуванням головуючого судді Діброви Г.І. у відрядженні.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.03.2026 розгляд справи №906/230/25 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Мускатель ЛТД», м. Житомир на рішення Господарського суду Одеської області від 24.11.2025 року призначено на 23.04.2026 року, яке не відбулося в зв`язку з перебуванням судді – члена колегії Ярош А.І. у відпустці.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.05.2026 розгляд справи №906/230/25 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Мускатель ЛТД», м. Житомир на рішення Господарського суду Одеської області від 24.11.2025 року призначено на 12.05.2026 року
26.01.2026 року через підсистему «Електронний суд» до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮТС-Агропродукт», с.Новорайськ Херсонської області надійшов відзив, у якому відповідач просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мускатель ЛТД», м. Житомир на рішення Господарського суду Одеської області від 24 листопада 2025 року у справі №906/230//25 залишити без задоволення, оскаржуване рішення – без змін. Відзив колегією суддів долучено до матеріалів господарської справи.
Зокрема, за доводами відзиву, відповідач, посилаючись на встановлені судом першої інстанції обставини справи, наголосив на тому, що:
рішення місцевого господарського суду є законним, обґрунтованим та ухваленим із правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції;
з початку повномасштабного вторгнення російської федерації на території України та запровадження воєнного стану відповідач фактично позбавлений можливості здійснювати господарську діяльність на території Херсонської області, де зареєстроване підприємство та знаходяться орендовані земельні ділянки;
значна частина території Херсонської області, зокрема, територія Милівської територіальної громади, до складу якої входить Качкарівська сільська рада, перебувала у тимчасовій окупації, а після деокупації залишилася територією, наближеною до лінії бойових дій та такою, що постійно зазнає обстрілів;
відповідач не повідомляв позивача окремими листами про наявність перешкод у користуванні майном, оскільки такі обставини є загальновідомими та не потребують доказування у розумінні частини третьої статті 75 Господарського процесуального кодексу України;
підприємство з 2022 року не здійснює господарської діяльності, працівники залишили територію області, майно підприємства було пошкоджене, викрадене або знищене, офіс зруйнований, у зв`язку з чим посівна кампанія у 2022 та 2023 роках не проводилась;
відповідач був включений до переліку підприємств, які постраждали внаслідок обставин непереборної сили, що додатково підтверджує негативні наслідки воєнних дій для його діяльності;
доступ до орендованих земельних ділянок відсутній або істотно обмежений у зв`язку з потенційним забрудненням вибухонебезпечними предметами, що унеможливлює безпечне перебування працівників та використання сільськогосподарської техніки;
земельні ділянки розташовані у безпосередній близькості до лінії фронту (орієнтовно 5 км), перебувають під постійними обстрілами, атаками дронів та авіаударами, що створює реальну загрозу життю і здоров`ю працівників;
відповідач вживав заходів щодо можливого відновлення користування земельними ділянками та звертався до Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області з питання обстеження земельних ділянок, однак відповіді не отримав;
листом Головного управління ДСНС України у Херсонській області підтверджено, що земельні ділянки на відповідній території є потенційно забрудненими вибухонебезпечними предметами, а безпека проведення польових робіт не гарантується;
розпорядженням Милівської сільської військової адміністрації № 217 від 22.11.2023 спірні земельні ділянки визнано потенційно забрудненими вибухонебезпечними предметами з 01.12.2022 до моменту визнання їх придатними для використання;
станом на момент подання відзиву земельні ділянки придатними для використання не визнані, а тому об`єктивні перешкоди у користуванні ними продовжують існувати;
відсутність сертифіката Торгово-промислової палати України сама по собі не виключає можливості застосування частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України, оскільки визначальним є встановлення факту неможливості користування майном з незалежних від орендаря причин;
відповідач не посилається на форс-мажор, як на підставу звільнення від відповідальності, а обґрунтовує свою позицію саме положеннями частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України щодо звільнення від плати за час неможливості користування майном;
на переконання відповідача, місцевий господарський суд правильно врахував правові висновки Верховного Суду щодо застосування частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України у випадках, коли об`єкт оренди перебуває на тимчасово окупованій території або в зоні бойових дій;
положення Податкового кодексу України щодо звільнення від плати за землю на територіях бойових дій підтверджують загальне законодавче визнання неможливості повноцінного використання земельних ділянок на таких територіях;
ключовим фактором для звільнення від орендної плати є не форма власності земельної ділянки, а її місцезнаходження на території бойових дій чи тимчасової окупації;
позивач не довів наявності у відповідача реальної та безперешкодної можливості користуватися спірними земельними ділянками у спірний період або факту їх фактичного використання;
відтак, рішення Господарського суду Одеської області підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга позивача – без задоволення.
09.02.2026 року через підсистему «Електронний суд» до Південно-західний апеляційний господарський суд від Товариства з обмеженою відповідальністю «Мускатель ЛТД», м.Житомир, надійшла відповідь на відзив, а 26.02.2026 року — додаткові письмові пояснення.
Також 04.03.2026 через підсистему «Електронний суд» до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮТС-Агропродукт», с.Новорайськ Херсонської області надійшли пояснення, якими останній просив залишити без розгляду додаткові письмові пояснення позивача і врахувати його пояснення.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.06.2026 прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Мускатель ЛТД” на рішення Господарського суду Одеської області від 24.11.2025 року у справі №906/230/25 до свого провадження колегією суддів у новому складі: головуючий суддя – Діброва Г.І., судді: Принцевська Н.М., Ярош А.І.
Колегія суддів дійшла висновку про залишення зазначених документів без розгляду з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 266 Господарського процесуального кодексу України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження.
Згідно з частинами першою, другою статті 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення такого строку, або з ініціативи суду.
Ухвалою Південно-західний апеляційний господарський суд від 12.01.2026 року встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також роз`яснено учасникам справи право не пізніше п`яти днів з дня отримання ухвали про відкриття апеляційного провадження подати до суду заяви чи клопотання з процесуальних питань, у тому числі, письмові пояснення, заперечення, заяви про відвід тощо.
Копію зазначеної ухвали, як Товариство з обмеженою відповідальністю «Мускатель ЛТД», м. Житомир, так і Товариство з обмеженою відповідальністю «ЮТС-Агропродукт», с.Новорайськ Херсонської області отримали через підсистему «Електронний суд» 12.01.2026 року.
Отже, останнім днем строку для подання інших заяв по суті справи, у тому числі письмових пояснень та доповнень до апеляційної скарги, було 17.01.2026 року.
Разом з тим, сторони із заявами про поновлення пропущеного процесуального строку або про його продовження до суду апеляційної інстанції не зверталися.
Відповідно до статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги та документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Оскільки відповідь на відзив, додаткові письмові пояснення Товариства з обмеженою відповідальністю «Мускатель ЛТД», м. Житомир, письмові пояснення Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮТС-Агропродукт», с.Новорайськ Херсонської області подані після спливу встановленого процесуального строку та за відсутності клопотання про його поновлення чи продовження, колегія суддів залишає зазначені документи без розгляду.
В судовому засіданні представник скаржника підтримав свої доводи та вимоги, викладені письмово в апеляційній скарзі, просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги з мотивів, викладених письмово у відзиві. Просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мускатель ЛТД», м. Житомир залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Мускатель ЛТД», м.Житомир не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 24.11.2025 року у справі №906/230/25 не потребує скасування, враховуючи таке.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

Як вбачається з Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №№ 125658539, 125615002, 125661893, 125615201, 125653601, 125655147 та 125615088 від 30.05.2018, право приватної власності на земельні ділянки з кадастровими номерами: 6520681800:03:001:0247 площею 15,9614 га, 6520681800:03:001:0253 площею 40,2996 га, 6520681800:03:001:0248 площею 24,02 га, 6520681800:03:001:0249 площею 24,02 га, 6520681800:03:001:0250 площею 34,0315 га, 6520681800:03:001:0251 площею 34,0315 га, 6520681800:03:001:0252 площею 40,2995 га, з цільовим признанням: для ведення фермерського господарства, що розташовані за адресою: Херсонська область, Бериславський район, Качкарівська с/рада, зареєстровано 26.05.2018 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Мускатель ЛТД», м. Житомир.
01.06.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мускатель ЛТД» (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЮТС-Агропродукт» (орендар) укладено договір № 1 оренди земельної ділянки (далі - договір), згідно з п. 1. якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельні ділянки сільськогосподарського призначення, які знаходяться на території Качкарівської сільської ради.
В оренду передаються земельні ділянки, які розташовані: Качкарівська сільська рада, з кадастровими номерами 6520681800:03:001:0246, площею 15,9614 га, 6520681800:03:001:0247, площею 15,9614 га, 6520681800:03:001:0248, площею 24,02 га, 6520681800:03:001:0249, площею 24,02 га, 6520681800:03:001:0250, площею 34,0315 га, 6520681800:03:001:0251, площею 34,0315 га, 6520681800:03:001:0252, площею 40,2995 га, 6520681800:03:001:0253, площею 40,2996 га. Загальною площею 228,6249 га (п. 2. договору).
За умовами п. 3., 4., 7. договору на земельній ділянці не знаходяться об`єкти нерухомого майна та об`єкти інфраструктури. На момент укладання договору сторони визнають, що стан земельної ділянки повністю відповідає всім вимогам орендаря.
Згідно з п. 8. договору, його укладено строком на 7 років, сплив якого починається з моменту державної реєстрації права оренди в порядку, передбаченому законодавством, але в будь-якому випадку даний договір та право оренди за даним договором є чинним до моменту закінчення збирання врожаю орендарем.
Відповідно до п. 11.-13. договору орендар сплачує орендодавцю орендну плату у грошовій формі у розмірі 599 327 грн за рік оренди за весь об`єкт оренди. В суму орендної плати входить сума земельного податку, яка переглядається кожного року. За 2018 рік орендна плата вноситься пропорційно часу користування об`єктом оренди та сплачується в строк до 01.07.2018. Орендна плата за наступні роки вноситься до 19 грудня року, що передує року, в якому використовується об`єкт оренди. Орендодавець зобов`язаний до 01 листопада року, в якому здійснюється оплата, надати орендарю розрахунковий рахунок для оплати орендної плати. Орендар, за письмовою згодою з орендодавцем, може перенести термін виплати орендної плати. У разі несвоєчасної сплати орендної плати у строки, визначені цим договором, орендар сплачує пеню у розмірі подвійної ставки НБУ, діючої на момент прострочення, за кожний день прострочення.
Пунктами 27., 30 договору передбачено, що орендодавець має право вимагати від орендаря, серед іншого, своєчасного внесення орендної плати, а орендар зобов`язаний, зокрема, своєчасно сплачувати орендну плату.
Пунктом 40. договору визначено, що він набирає чинності після підписання сторонами та державної реєстрації.
Актом про передачу та прийом земельної ділянки від 01.06.2018 оформлено факт передачі та приймання від власника земельних ділянок орендарю земельних ділянок загальною площею 225,6249 га.
Договір суборенди та акт приймання-передачі земельної ділянки підписано представниками сторін та скріплено печатками контрагентів.
З Інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що 20.07.2018 за Товариством з обмеженою відповідальнісю «ЮТС-Агропродукт» було зареєстровано право оренди спірних земельних ділянок.
На підтвердження нарахування орендної плати позивачем були виставлені відповідачу рахунки-фактури, а саме: № СФ-0000002 від 23.10.2018 на суму 644 251 грн 99 коп.; № СФ-02 від 06.11.2019 за період користування з 01.11.2019 по 31.10.2020 на суму 599 327 грн; № СФ-05 від 11.11.2020 за період оренди з 01.11.2020 по 31.10.2021 на суму 645 174 грн 23 коп.; № 16 від 17.11.2021 на суму 606 678 грн.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Мускатель-ЛТД» звернулось до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮТС-Агропродукт» з листом-проханням № 16 від 09.05.2023, яким просив відповідача сплатити грошові кошти у розмірі 779 429 грн 99 коп. за період оренди 2022-2023 роки, на підставі рахунку на оплату № 2 від 14.11.2022 протягом 7 календарних днів з дня отримання даного листа-прохання. Додатком до вказаного листа позивачем зазначено відповідний рахунок № 2 від 14.11.2022. Належні докази направлення листа та рахунку на адресу відповідача містяться в матеріалах справи.
На підтвердження дотримання досудового порядку врегулювання спору та вчинення дій, спрямованих на отримання належних за договором платежів, позивачем до матеріалів справи подано лист-прохання № 1 від 24.10.2024 щодо сплати виставленого рахунку, разом із доказами його направлення на адресу відповідача. До зазначеного листа було долучено копію договору № 1 оренди земельної ділянки від 01.06.2018 та рахунок на оплату № 2 від 23.10.2024 на суму 599 327 грн.
Крім того, 12.11.2024 та 16.01.2025 позивачем направлено на адресу відповідача претензії-вимоги № 5 та № 02, у яких останній вимагав сплатити заборгованість за користування земельними ділянками за період з 01.11.2022 по 31.10.2023 у сумі 599 327 грн, за період 2023– 2024 років у сумі 599 327 грн, що разом становить 1 198 654 грн, а також поточні нарахування за період 2024– 2025 років, протягом семи днів з моменту отримання відповідних вимог. До зазначених претензій було додано рахунки на оплату, які відповідачем залишено без виконання. Належні докази направлення вказаних документів містяться у матеріалах справи та були предметом дослідження суду.
Також 29.11.2024 позивач повторно звернувся до відповідача з листом-проханням № 9, у якому просив сплатити 599 327 грн на підставі рахунку № 3 від 28.10.2024 за період 2024– 2025 років шляхом перерахування коштів на поточний рахунок ТОВ «Мускатель ЛТД».
Матеріали справи також містять розпорядження начальника Милівської сільської військової адміністрації № 217 від 22.11.2023, яким земельні ділянки (паї) приватної власності громадян, земельні ділянки фермерського господарства та землі комунальної власності, передані в користування Товариству з обмеженою відповідальністю «ЮТС-Агропродукт» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 2995,1234 га, визнано такими, що є потенційно забрудненими вибухонебезпечними предметами, на період з 01.12.2022 до останнього числа місяця, у якому такі земельні ділянки будуть визнані придатними для використання.
Цим же розпорядженням відповідачу надано податкову пільгу зі сплати єдиного податку четвертої групи та орендної плати за землі комунальної власності у розмірі 100 % суми податкового зобов`язання за період з 01.01.2023 по 31.12.2023 відповідно до переліку земельних ділянок, наведеного у додатку № 1 до розпорядження.
У подальшому, розпорядженням начальника Милівської сільської військової адміністрації № 50 від 21.02.2024, з урахуванням, зокрема, положень розпорядження № 217 від 22.11.2023, ТОВ «ЮТС-Агропродукт» також надано податкову пільгу зі сплати єдиного податку четвертої групи, земельного податку та орендної плати за землі комунальної власності громади у розмірі 100 % суми податкового зобов`язання за період з 01.01.2024 по 31.12.2024.
У додатках № 1 до зазначених розпоряджень містяться відомості про кадастрові номери та площі земельних ділянок, визначених як такі, що не є об`єктом та базою оподаткування для платників податку четвертої групи, земельного податку та орендної плати за землі комунальної власності на території Милівської сільської територіальної громади, серед яких зазначено й спірні земельні ділянки.
За твердженням позивача, відповідач, всупереч умовам договору оренди, належним чином не виконує свій обов`язок щодо своєчасного внесення орендної плати, внаслідок чого за період з 01.11.2022 по 31.10.2023 та за період 2023– 2024 років утворилась заборгованість у загальному розмірі 1 198 654 грн, що стало підставою для нарахування пені, інфляційних втрат та звернення позивача до суду за захистом порушеного права.
Інших належних та допустимих письмових доказів щодо наявних між сторонами спірних правовідносин матеріали господарської справи не містять.
Предметом спору у даній справі є встановлення обставин на підтвердження або спростування обставин для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 1 287 728 грн 43 коп., з яких: 1 198 654 грн. основного боргу, 22 875 грн 11 коп. інфляційних втрат та 66 199 грн 32 коп. пені.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.
За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
За положеннями ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою ст. 16 Цивільного кодексу України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).
Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).
У відповідності до приписів ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.
За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно до п. 1 ст. 628 Цивільного Кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно вимог ст. 629 Цивільного Кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до вимог ст. 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Відповідно до частини 1 статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності (частина 1 статті 93 Земельного кодексу України).
За змістом частини 8 статті 93 Земельного кодексу України і частини 2 статті 792 Цивільного кодексу України, відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом.
За ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про оренду землі» об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.
Згідно із частиною 1 статті 4 Закону України «Про оренду землі» орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. Орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою (частина 1статті 5 названого Закону).
Згідно із статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Частинами 1 та 2 статті 15 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є:
- об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки);
- дата укладення та строк дії договору оренди;
- орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.
За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.
За змістом статті 17 Закону України «Про оренду землі» об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 21 Закону України «Про оренду землі», орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.
Згідно із статтею 22 Закону України «Про оренду землі», орендна плата справляється у грошовій формі. За згодою сторін розрахунки щодо орендної плати за землю можуть здійснюватися у натуральній формі. Розрахунок у натуральній формі має відповідати грошовому еквіваленту вартості товарів за ринковими цінами на дату внесення орендної плати. Розрахунки щодо орендної плати за земельні ділянки, що перебувають у державній і комунальній власності, здійснюються виключно у грошовій формі.
У статті 24 Закону України «Про оренду землі» визначені права та обов`язки орендодавця. Орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема, своєчасного внесення орендної плати за земельну ділянку, а в разі оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом - також орендної плати за водний об`єкт.
Статтею 25 Закону України «Про оренду землі» визначені права та обов`язки орендаря. Орендар земельної ділянки зобов`язаний, зокрема, своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку, а в разі оренди земельної ділянки в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом - також і орендну плату за водний об`єкт.
Статтею 36 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що у разі невиконання зобов`язань за договором оренди землі сторони несуть відповідальність згідно із законом та договором.
Положенням статті 206 Земельного кодексу України передбачено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Відповідно до ст. 96 Земельного Кодексу України землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.
Відповідно до ст.286 Господарського кодексу України (який втратив чинність та підлягає застосуванню тут і далі у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, а також вирішення спору в суді першої інстанції) орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Орендна плата встановлюється у грошовій формі. Залежно від специфіки виробничої діяльності орендаря орендна плата за згодою сторін може встановлюватися в натуральній або грошово-натуральній формі. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.
Частиною 1 статті 759 Цивільного кодексу України унормовано, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.
Відповідно до статті 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України, ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України). При цьому, законодавець передбачив, що спрямування сторін договору має презюмувати беззаперечне виконання договірних зобов`язань.
Так, у даній справі судами першої та апеляційної інстанцій було встановлено, що 01.06.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мускатель ЛТД» (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЮТС-Агропродукт» (орендар) укладено договір №1 оренди земельної ділянки, за умовами якого позивач передав відповідачу у строкове платне користування земельні ділянки загальною площею 228,6249 га, а відповідач зобов`язався своєчасно та у повному обсязі сплачувати орендну плату у розмірі та строки, погоджені сторонами.
Факт передання земельних ділянок відповідачу підтверджується актом приймання-передачі від 01.06.2018, підписаним обома сторонами без зауважень. У попередні періоди дії договору відповідач здійснював оплату орендної плати на підставі виставлених рахунків, чим фактично визнавав чинність договору та наявність у нього обов`язку зі сплати відповідних платежів.
Разом з тим, за період з 01.11.2022 по 31.10.2023, а також за наступний період 2023–2024 років відповідач орендну плату не сплатив, унаслідок чого утворилась заборгованість у загальному розмірі 1 198 654 грн.
З метою досудового врегулювання спору позивач неодноразово звертався до відповідача з листами-проханнями, рахунками на оплату та претензіями щодо сплати заборгованості, однак зазначені вимоги залишені без належного реагування, а грошове зобов`язання відповідачем не виконано.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив із того, що відповідач у спірний період був позбавлений можливості використовувати земельні ділянки у зв`язку з веденням бойових дій на відповідній території, небезпекою для життя працівників, потенційним забрудненням земель вибухонебезпечними предметами та іншими обставинами воєнного характеру, що, на думку суду першої інстанції, є підставою для застосування частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України та звільнення відповідача від внесення орендної плати.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем до 2022 року належним чином виконувались свої зобов`язання зі сплати орендної плати та здійснювались відповідні платежі за період 2018-2022 років, що не заперечується позивачем. Разом з тим, за період з листопада 2022 року по жовтень 2024 року відповідачем не здійснювалась оплата орендної плати за спірним договором, що не заперечується і останнім. Водночас, відповідач наполягає на тому, що останній був позбавлений можливості користуватися орендованим майном з причин, що не залежали від його волі.
Згідно з частиною шостою статті 762 Цивільного кодексу України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.
Наведена норма є винятком із загального принципу обов`язковості виконання договірного зобов`язання, а тому підлягає застосуванню лише за умови належного доведення орендарем факту об`єктивної неможливості використання саме орендованого майна, причинного зв`язку між відповідними обставинами та неможливістю користування майном, а також періоду існування таких обставин.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.05.2018 у справі № 910/7495/16 виснувала про те, що наведена норма права підставою звільнення від зобов`язання сплатити орендну плату об`єктивно визначає безпосередню неможливість використовувати передане у найм майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає. Крім того, обставини, зазначені у нормі частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України, повністю не охоплюються поняттям форс-мажорних обставин, адже на відміну від останніх, ознаками яких є їх об`єктивна та абсолютна дія, а також непередбачуваність, перші можуть бути спричинені, зокрема, й безпосередньо вольовою дією орендодавця, тобто, обставини згідно із частиною 6 статті 762 Цивільного кодексу України можуть включати обставини непереборної сили та випадку, втім не обмежуються ними.
З урахуванням викладеного вище Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відсутність у частині 6 статті 762 Цивільного кодексу України вичерпного переліку обставин, які унеможливлюють використання орендарем майна, підстав виникнення таких обставин, засобів їх підтвердження свідчить про те, що підставою для застосування цієї норми є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством.
Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 15.01.2025 у справі №915/1592/23 .
Тобто, для застосування до спірних правовідносин положень ч.6 ст.762 Цивільного кодексу України, а саме, для звільнення наймача від плати за користування орендованим майном, визначальною умовою є наявність обставин, за які орендар не відповідає. Тобто, наймач повинен довести обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане, і він не відповідає за ці обставини. 
Підставою звільнення від зобов`язання сплачувати орендну плату ця норма визначає об`єктивну неможливість використовувати передане в оренду майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає. При оцінці таких обставин презюмується незмінність умов господарювання (користування майном) чи/та стану об`єкта оренди, а орендар повинен подати докази наявності тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, а також довести, що ці обставини виникли з незалежних від нього причин, зокрема, внаслідок зміни кон`юнктури на ринку товарів, робіт, послуг з вини орендодавця, через дію непереборної сили чи у зв`язку з природними властивостями майна, що є об`єктом оренди, тощо.
Якщо орендар з незалежних від нього обставин протягом певного часу був повністю позбавлений можливості користуватися орендованим майном, то на підставі цієї норми він вправі порушувати питання про повне звільнення його від внесення орендної плати. При цьому, у частині 6 статті 762 Цивільного кодексу України відсутній вичерпний перелік обставин, які унеможливлюють використання орендарем майна, підстав виникнення таких обставин та засобів їх підтвердження.
Аналогічна правова позиція відображена у численних постановах Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 22.05.2019 у справі № 914/1248/18, від 27.08.2019 у справі №914/2264/17, від 08.07.2021 у справі №910/8040/20 та від 12.04.2023 у справі №910/14244/20.
Дійсно, звільнення від сплати орендної плати є істотним втручанням у правовідносини сторін договору, тому може застосовуватись за виключних або надзвичайних обставин. Такими є обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості. Ознаками таких обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за таких умов здійснення господарської діяльності.
При цьому, сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що саме в цьому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи при виконання нею конкретних договірних зобов`язань.
Аналогічний правовий підхід викладений у постанові Верховного Суду від 07.04.2026 у справі № 910/4084/25, у якій зазначено, що особа, яка посилається на положення частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України, повинна довести конкретні обставини, які унеможливлювали використання майна, період такої неможливості та причинний зв`язок між такими обставинами і невиконанням зобов`язання.
Верховний Суд у постанові у справі № 911/27/21 від 07.06.2022 року наголосив, що саме сторона, яка посилається на певні юридично значимі обставини, несе тягар їх доказування, а відсутність належних та допустимих доказів виключає можливість настання відповідних правових наслідків. 
Основні положення про докази та доказування, наведені у главі 5 Господарського процесуального кодексу України, які передбачають, що докази мають бути досліджені та оцінені судом з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та вірогідності.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).
Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Подібні правові позиції викладено у постановах Верховного Суду від 16.06.2022 у справі № 910/366/21, від 19.06.2019 у справі № 910/4055/18, від 16.04.2019 у справі № 925/2301/14.
Тобто, з усіх наявних у справі доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню при вирішенні спору. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову. Належність, як змістовна характеристика та допустимість, як характеристика форми, є властивостями доказів, оскільки вони притаманні кожному доказу окремо і без їх одночасної наявності жодний доказ не може бути прийнятий судом.
Згідно зі статтею 77 Господарського процесуального кодексу України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (стаття 78 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Тлумачення змісту ст.79 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що ця стаття покладає на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Аналогічний висновок Верховного Суду викладений у постанові від 16.02.2021 у справі №927/645/19.
Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (подібні правові позиції викладено у постановах Верховного Суду від 16.06.2022 у справі № 910/366/21, від 15.07.2021 у справі №916/2586/20, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою ВС у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Зазначений підхід узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.1 ст.32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Колегія суддів зауважує, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.
З огляду на викладене, у даній справі суд апеляційної інстанції вважає, що скаржником не доведено того факту, що судом першої інстанції для встановлення обставин, що мають суттєве значення, застосовані недопустимі докази у справі або зроблена їх невірна оцінка.
Так, у зв`язку з повномасштабною військовою агресією російською федерацією проти України, Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 “Про введення воєнного стану в Україні”, затвердженого Законом України №2102-IX від 24.02.2022, в Україні було введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває станом на даний час.
Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02.03.2022 військова агресія російської федерації була засуджена, як така, що порушує ст.2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, російську федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України.
Аналогічних висновків дійшов і Міжнародний суд ООН, який у своєму наказі про забезпечувальні заходи від 16.03.2022 у справі щодо звинувачень в геноциді за Конвенцією про попередження та покарання злочину геноциду (Україна проти російської федерації) зобов`язав російську федерацію припинити військову агресію проти України.
Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24.03.2022, якою додатково засуджує військову агресію росії проти України, вимагає від російської федерації припинення військових дій, в тому числі проти атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.
Станом на час розгляду даної справи, російська федерація не виконала приписів (вимог) ані Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02.03.2022, ані наказу Міжнародного суду ООН від 16.03.2022, та продовжує військову агресію проти України і військові злочини проти цивільного населення та цивільних об`єктів в порушення норм міжнародного права, зокрема, Статуту ООН, Женевських конвенцій 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.
За таких обставин, вірним є висновок місцевого господарського суду про те, що загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 розпочалася військова агресія російської федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України, та 24.02.2022 російська федерація здійснила широкомасштабну військову агресію проти України, що стало підставою для введення з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 воєнного стану на території України, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами частини третьої статті 75 Господарського процесуального кодексу України.
Судом першої інстанції було вірно встановлено те, що до 11.11.2022 с. Качкарівка Милівської сільської територіальної громади, в якому знаходяться орендовані земельні ділянки, на законодавчому рівні було віднесено до тимчасово окупованої території, а наразі віднесено до території активних бойових дій, наслідком яких є забруднення земель вибухонебезпечними предметами, а, отже, відповідач не міг здійснювати сільськогосподарську діяльність та оброблення земельних ділянок фактично протягом всього визначеного позивачем строку з незалежних від його волі причин.
Постановою Кабінету Міністрів України від 06.12.2022 № 1364 “Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією” установлено, що перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією (в подальшому - Перелік), затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони на підставі пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій. До територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, включаються території можливих бойових дій та території активних бойових дій; у переліку визначаються дата початку та дата завершення бойових дій (дата виникнення та припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації. Вказана постанова набрала чинності 25.12.2022.
На підставі вищевказаної постанови, наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 23.12.2022 за № 1668/39004.
Розділ 1 Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309, із назвою “Території, на яких ведуться (велися) бойові дії” містить, зокрема, підрозділи із назвами “ 1. Території можливих бойових дій” та “ 2. Території активних бойових дій”. За змістом розділу 1 цього Переліку як території можливих бойових дій, так і території активних бойових дій охоплюються поняттям “Території, на яких ведуться (велися) бойові дії”.
Відповідно до підрозділу “ 1. Території можливих бойових дій” розділу 1 Переліку від 22.12.2022 № 309 с. Качкарівка Милівської сільської територіальної громади належало до територій можливих бойових дій із зазначенням дати виникнення можливості бойових дій з 11.11.2022 та дати їх завершення – 01.05.2023.
Водночас, у розділі 3 “Території активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси” Переліку від 22.12.2022 № 309 зазначено щодо с. Качкарівка Милівської сільської територіальної громади дату початку бойових дій – 01.05.2023 та за відсутності дати припинення бойових дій.
Перелік, затверджений Наказом № 309, втратив чинність 20.03.2025 на підставі Наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376 “Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією”, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 березня 2025 року за № 380/43786. І згідно вказаного Переліку, затвердженого Наказом №376, вищезазначені дані щодо віднесення с. Качкарівка Милівської сільської територіальної громади до переліку активних та можливих бойових дій у відповідні періоди залишились незмінними.
Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості.
Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (правовий висновок у постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі №912/3323/20), а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним.
При вирішенні спору у даній справі судом першої інстанції правомірно враховані висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.02.2025 у справі № 908/929/24 щодо тимчасового звільнення від плати за землю (орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки, що розташовані, окрім іншого, на територіях активних бойових дій та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних осіб-підприємців або юридичних осіб.
Так, відповідно до пункту 21 статті 43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях районної, обласної ради проводиться вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про військово-цивільні адміністрації» для виконання повноважень місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування у випадках, встановлених цим Законом, в районі відсічі збройної агресії Російської Федерації, зокрема в районі проведення антитерористичної операції можуть утворюватися військово-цивільні адміністрації. Військово-цивільні адміністрації району, області - це тимчасові державні органи, що здійснюють на відповідній території повноваження районних, обласних рад, державних адміністрацій та інші повноваження, визначені цим Законом.
Відповідно до пункту 27 статті 4 Закону України «Про військово-цивільні адміністрації» військово-цивільні адміністрації населених пунктів на відповідній території здійснюють повноваження із вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин (крім вирішення питань відчуження з комунальної власності земельних ділянок та надання таких земельних ділянок в оренду на строк понад п`ять років). Обмеження щодо відчуження земельних ділянок комунальної власності, встановлені цим пунктом, не поширюються на випадки надання земельної ділянки комунальної власності у приватну власність замість викупленої для суспільних потреб чи примусово відчуженої з мотивів суспільної необхідності та повернення такої земельної ділянки колишньому власнику чи його спадкоємцю (правонаступнику), у разі якщо така потреба відпала.
Обов`язок відповідача з виконання умов договору оренди земельних ділянок лежить в площині земельних правовідносин. Земельні ділянки згідно зі спірним договором оренди знаходяться в межах юрисдикції Милівської сільської територіальної громади Бериславського району Херсонської області.
Згідно зі статтею 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.
Статтею 12 Земельного кодексу України визначено, що до повноважень сільських рад та їх виконавчих комітетів належить, зокрема, вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель у межах та порядку, встановлених законом.
Статтею 8 Земельного кодексу України визначено одним з повноважень обласних рад забезпечення реалізації державної політики в галузі використання та охорони земель.
Отже вирішення питання щодо посвідчення факту неможливості використання земельних ділянок з причин непридатності внаслідок потенційної загрози їх забруднення вибухонебезпечними предметами належить до компетенції сільських рад та їх виконавчих комітетів, а в даному випадку до військової адміністрації.
Так, на виконання вимог щодо доведеності орендарем обставин неможливості використання ним орендованого об`єкту, останнім, зокрема, було надано суду розпорядження Милівської сільської військової адміністрації № 217 від 22.11.2023, в якому вказано, що, зокрема, і спірні земельні ділянки визнані такими, що є потенційно забрудненими вибухонебезпечними предметами з 01.12.2022 по останнє число місяця, в якому такі земельні ділянки будуть визнані придатними для використання. На підставі вказаного розпорядження державою також було надано відповідачу податкові пільги зі сплати орендної плати за користування такими земельними ділянками у 2023 та 2024 роках.
Так, Законом України “Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей оподаткування та подання звітності у період дії воєнного стану” від 3 березня 2022 року № 2118-IX підрозділ 10 розділу XX “Перехідні положення” Податкового кодексу України було доповнено пунктом 69.
Законом України “Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану” від 15.03.2022 №2120-IX, який набрав чинності 17.03.2022, підрозділ 10 розділу ХХ “Перехідні положення” Податкового кодексу України доповнено пунктом 69.14 наступного змісту:
“Тимчасово, на період з 1 березня 2022 року по 31 грудня року, наступного за роком, у якому припинено або скасовано воєнний, надзвичайний стан, не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях, на яких ведуться (велися) бойові дії, або на територіях, тимчасово окупованих збройними формуваннями Російської Федерації, та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних або юридичних осіб, а також за земельні ділянки (земельні частки (паї), визначені обласними військовими адміністраціями як засмічені вибухонебезпечними предметами та/або на яких наявні фортифікаційні споруди. Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих збройними формуваннями Російської Федерації, визначається Кабінетом Міністрів України”.
6 травня 2023 року набув чинності Закон України від 11 квітня 2023 року № 3050-ІХ “Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно” (далі – Закон № 3050- ІХ).
В редакції Закону № 3050-ІХ підпункт 69.14 п. 69 підрозділу 10 розділу XX “Перехідні положення” Податкового кодексу України було викладено наступним чином:
“За період з 1 січня 2022 року до 31 грудня 2022 року не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України, та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних осіб, та за період з 1 березня 2022 року до 31 грудня 2022 року - в частині земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.
Починаючи з 1 січня 2023 року, за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України, які включені до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) не нараховується та не сплачується за період з першого числа місяця, в якому було визначено щодо відповідних територій дату початку активних бойових дій або тимчасової окупації, до останнього числа місяця, в якому було завершено активні бойові дії або тимчасова окупація на відповідній території.
Дати початку та завершення активних бойових дій або тимчасової окупації визначаються відповідно до даних Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією.
Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, визначається у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку…”.
Таким чином, на законодавчому рівні встановлено тимчасове спеціальне право орендарів, у тому числі юридичних осіб, впродовж відповідного періоду не здійснювати орендні платежі за користування земельною ділянкою державної та комунальної власності, що розташовані, зокрема, на територіях, на яких ведуться (велися) бойові дії. 
Отже, навіть держава (в тому числі органи місцевого самоврядування) не могла правомірно розраховувати на доходи від орендної плати за відповідні земельні ділянки а не тільки суб`єкти господарювання, у власності яких знаходяться такі земельні ділянки.
Відповідно до редакції п.69.14 Податкового кодексу України, введеною у дію 17.03.2022, з цієї дати означене спеціальне право, яке за своєю суттю опосередковує гарантії підприємництва в умовах запровадженого особливого режиму воєнного, надзвичайного стану, встановлено і надано у відповідності до п. 8 ст. 92 Конституції України та в силу цієї ж норми Основного Закону не може бути скасовано інакше, ніж відповідним Законом або у визначеному таким Законом порядку.
Територія Милівської сільської територіальної громади, зокрема, с. Качкарівка, відноситься до території, на яких ведуться бойові дії. Цей факт встановлено і не спростовано позивачем.
Отже, у перебіг часу дії п.69.14 підрозділу 10 Перехідних положень Податкового кодексу України в редакції Закону України “Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану” від 15.03.2022 №2120-IX відповідач виступав суб`єктом, на якого розповсюджуються такі положення.
До того ж, спірні земельні ділянки, які орендувало Товариство з обмеженою відповідальністю “ЮТС-Агропродукт”, розташовані на правому березі Дніпра та по теперішній час знаходяться в безпосередній близькості до окупованих територій та відповідно до лінії фронту, у зв`язку з чим очевидним є, що вони перебувають під постійними обстрілами та систематичними атаками, зокрема, дронами та керованими авіабомбами, у зв`язку з чим обґрунтованим також є факт визнання їх засміченими вибухонебезпечнимии предметами та небезпечними для життя та здоров`я працівників підприємства під час їх використання, зокрема, сільськогосподарською технікою.
Зазначене вище вказує на виконання відповідачем вимог законодавства щодо доведеності неможливості користування об`єктом оренди.
Також є вірним те, що протягом періоду окупації та ведення активних бойових дій на території, де розташовані спірні земельні ділянки, не тільки орендар був позбавлений можливості використовувати майно, але й орендодавець не міг забезпечити погоджені умови його використання.
Матеріалами справи доведено те, що орендоване майно розташоване та знаходиться спочатку на тимчасово окупованій території, а надалі на території активних бойових дій, у безпосередній наближеності до лінії фронту, оскільки і на теперішній час відстань від с. Качкарівка до лінії фронту становить приблизно 5 км. В свою чергу, можливість використання орендованого майна нерозривно пов`язана з можливістю вільного та безперешкодного доступу до земельних ділянок, проте, з огляду на те, що вони є потенційно забрудненими вибухонебезпечними предметами та перебувають під постійними обстрілами ворожими військами, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апелянта стосовно того, що орендар використовує їх у своїй діяльності, отримує прибуток тощо, оскільки дійсно, в даному випадку неможливе безперешкодне та безпечне використання орендованого майна та проведення будь-яких сільськогосподарських чи польових робіт відповідачем на орендованій земельній ділянці в зв`язку зі щоденними обстрілами з боку країни-агресора, що є загальнодоступною інформацією.
З урахуванням того, що апелянтом не доведено ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції наявності у відповідача вільного доступу до орендованого майна чи використання спірних земельних ділянок, правильним є висновок місцевого господарського суду про звільнення відповідача від обов`язку по оплаті орендної плати за визначений позивачем період.
Надаючи оцінку всім доказам та доводам апелянта у їх сукупності із застосуванням стандарту доказування «вірогідності доказів», судова колегія доходить висновку про те, що докази, надані відповідачем на підтвердження обставин наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з нього на користь позивача заборгованості за договором № 1 оренди земельної ділянки від 01.06.2018 у розмірі 1 198 654 грн., пені у розмірі 66 199 грн. 32 коп. та інфляційних втрат у розмірі 22 875 грн. 11 коп., є більш вірогідними, належними та допустимими, аніж доводи і вимоги позивача.
З урахуванням наведеного колегія суддів зазначає, що при вирішенні цього спору суд першої інстанції дотримався вимог статей 73-79, 86, 236 Господарського процесуального кодексу України щодо прийняття судового рішення на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, зі встановленням усіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а тому оскаржуване рішення у справі не підлягає скасуванню або зміні.
Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення, у зв`язку з цим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Мускатель ЛТД», м.Житомир не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Одеської області у справі №906/230/25 від 24.11.2025 року не підлягає скасуванню. 
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.
Керуючись ст. 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мускатель ЛТД», м.Житомир на рішення Господарського суду Одеської області від 24.11.2025 року у справі №906/230/25 залишити без задоволення рішення Господарського суду Одеської області від 24.11.2025 року у справі №906/230/25 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п.2 ч.3 ст.287 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 23.06.2026 року.

Головуючий суддя Г.І. Діброва

Судді Н.М. Принцевська

А.І. Ярош