ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

27 квітня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 280/8167/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Дурасової Ю.В. (доповідач),
суддів: Лукманової О.М., Божко Л.А., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Дніпрі апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 
на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 18.12.2025 року (головуючий суддя Чернова Ж.М.) 
в адміністративній справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до відповідача Головного управління ДПС у Запорізькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Головне управління ДПС у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , звернулася 17.09.2025 року до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до відповідача Головного управління ДПС у Запорізькій області, просила:
визнати протиправним та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення від 14.11.2024 за № 002098400709.
Ухвалою суду першої інстанції від 06 листопада 2025 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Головне управління ДПС у Львівській області.
Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 18.12.2025 року позов - залишено без розгляду.
Свою позицію суд першої інстанції обґрунтував тим, що позивачем до позову не було додано заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з належними та допустимими доказами на підтвердження причин поважності пропущення такого строку, а подані до суду заперечення на заяву відповідача не пояснюють причин пропуску строку звернення до суду. Жодних інших обставин поважності пропуску строку звернення до суду позивачем не зазначено.
Не погодився з зазначеною ухвалою суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу. Просить скасувати ухвалу про залишення позову без розгляду та справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. Посилається на те, що суд першої інстанції не надав можливості позивачу подати заяву про поважність причин пропуску строку на звернення до суду. Обставини не отримання спірного ППР унеможливила можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк звернутися до суду. Також зазначено, що в період 2024 року в м. Запоріжжя, в якому зареєстровано місцезнаходження позивача, не велися активні бойові дії і відповідні територія України не була на той час та не є окупованою, однак, постійні обстріли та повітряні тривоги з метою збереження життя і здоров`я змусили позивача виїжджати. Тобто означена обставина об`єктивно перешкоджала позивачу реалізувати своє право на звернення до суду у межах визначеного процесуального строку. Позивачка навмисно не зволікала з реалізацією наданого права на судовий захист та не допускала зловживання цим правом, оскільки, навіть і не знала про проведення фактичної перевірки та складання за її результатами акту, який не отримувала, та податкового повідомлення рішення. Строк звернення до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення становить шість місяців і обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Предметом спору за цим позовом визначено податкове повідомлення-рішення від 14.11.2024 за № 00209840709, які відповідно до відправлення 0600983578230 (на думку податкового органу) направленні на адресу позивача, однак, було повернуто за закінченням терміну зберігання. При цьому, з наданих податковим органом документів неможливо встановити, що саме відправлялось відповідачем на адресу позивача . Обставина не отримання податкового повідомлення-рішення від 14.11.2024 за № 00209840709 (як і самого акту фактичної перевірки) унеможливила можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк для звернення з адміністративним позовом до суду, підтвердження вручення означеного ППР саме позивачу відсутні. Після отримання ППР та матеріалів перевірки (02.09.2025) позивач вчинила всі необхідні і можливі дії, які вказують на бажання реалізувати свої процесуальні права з метою їх захисту в судовому порядку. Позивач не відмовлялася від отримання поштового відправлення. Неможливо встановити що саме відправляв податковий орган позивачу. Поштове відправлення не було отримано не з вини позивача. Вважає, що процесуальний строк звернення до суду не було пропущено, оскільки відсутні підтвердження вручення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення. Позивач дізналася про існування податкового повідомлення-рішення 02.09.2025. Крім того відсутні відомості про направлення акту фактичної перевірки, що свідчить про те, що позивач не була обізнана про проведення в неї фактичної перевірки. Позивач здійснювала свою діяльністю у м.Львів та не завжди знаходилась у м.Запоріжжі, адреса платника податків не змінювалась.
Відповідач Головне управління ДПС у Запорізькій області та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Головне управління ДПС у Львівській області подали відзиви на апеляційну скаргу просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 18.12.2025 року – залишити без змін.
Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що позивач до звернення з позовною заявою не скористався досудовим порядком вирішення спору та не звертався до ДПС України на підставі статті 56 ПК України. Відповідно до акту фактичної перевірки №41856/13/04/РРО/3717505500 від 03.10.2024, позивач особисто приймала участь при проведенні перевірки, отже була обізнана про наявність обов`язку платника податків надати документи, пов`язані з предметом перевірки, та розуміла, що перевірка має відповідні наслідки: складення довідки або акту перевірки. Податкове повідомлення-рішення форми «С» від 14.11.2024 №00209840709 направлене Головним управлінням ДПС у Запорізькій області засобами поштового зв`язку рекомендованим листом з повідомленням про вручення (трек-номер 0600983578230) на податкову адресу позивача. Поштове відправлення повернуто до Головного управління ДПС у Запорізькій області з причини «за закінченням терміну зберігання» 30.11.2024, що підтверджує Довідка про причини повернення оператора зв`язку Укрпошта із зазначеною датою « 30.11.2024». Отже, 30.11.2024 податкове повідомлення-рішення форми «С» від 14.11.2024 №00209840709 вважається врученим позивачу. Відповідач наполягає на тому, що позивач звернувся до адміністративного суду 10.09.2025, тобто після закінчення шестимісячного строку, встановленого законом (30.05.2025), але без заяви про поновлення пропущеного строку звернення із зазначенням причин такого пропуску, що передбачає наслідки, визначені статтею 123 КАС України - залишення позовної заяви без розгляду.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Головне управління ДПС у Львівській області у відзиві на апеляційну скаргу зазначила, що законодавцем пов`язано початок перебігу строку звернення до суду саме з днем, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, а не наявність висновку суду щодо правильності чи неправильності обраного способу захисту.
У період з 10.03.2026 до 19.03.2026 суддя Божко Л.А., яка входить до складу суду, перебувала на лікарняному.
У період з 06.04.2026 до 10.04.2026 суддя Дурасова Ю.В. брала участь у онлайн-підготовці суддів апеляційних адміністративних судів згідно Календарного плану підготовки суддів для підтримання кваліфікації на 2026 рік.
У період з 14.04.2026 до 15.04.2026 суддя Дурасова Ю.В. перебувала у відрядженні, що унеможливило розгляд справи у визначений термін один місяць, тому справа буде розглянута 27.04.2026 року.
Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.
Строк звернення до суду - це встановлений законом проміжок часу, протягом якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права; після закінчення строку звернення до суду право не зникає, але не може бути належно реалізоване в разі неможливості поновлення цього строку.
Строк звернення до суду відіграє ключову роль у забезпеченні юридичної визначеності: він створює передбачувані часові межі для оскарження дій чи бездіяльності.
Згідно з ч.1 ст.118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати (ч. 2 ст. 118 КАС України).
Відповідно до ст. 120 КАС України, перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Строк, що визначається місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця цього строку.
При цьому, строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення позовна заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здано на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.
За змістом ч.1 ст.122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.2 ст.122 КАС України).
Згідно з частиною першою статті 45 КАС України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.
Відповідно до пункту шостого частини п`ятої статті 44 КАС України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.
Законодавче обмеження строку оскарження судового рішення, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.
Відповідно до правових висновків Європейського Суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. 
Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» від 21.12.2010, заява №45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (пункти 22-23 рішення у справі «Мельник проти України» від 28.03.2006, заява №23436/03).
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій.
Матеріалами справи підтверджується, що позовні вимоги у даному спорі стосуються правомірності прийняття відповідачем податкового повідомлення-рішення.
При цьому, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Пунктом 56.18 статті 56 Податкового кодексу України визначено, що з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.
З цього приводу слід взяти до уваги, що Верховний Суд у постанові від 26.11.2020 у справі №500/2486/19 вказав, що зазначений у пункті 102.1 статті 102 ПК України строк є саме строком давності, який має матеріально-правову природу, а тому не може бути одночасно і процесуальним строком звернення до суду. 
Між правовою природою матеріально-правового строку давності в податкових правовідносинах та процесуального строку звернення до адміністративного суду є сутнісна різниця, а тому помилковим є ототожнення їх призначення при використанні. 
Крім того, зміст правовідносин щодо правомірності податкових повідомлень-рішень та/або інших рішень контролюючого органу, якими цим органом платнику податків визначаються грошові зобов`язання, свідчить про те, що вони об`єктивно не можуть існувати як спірні протягом 1095 днів (або у відповідних випадках 2555 днів) з дня отримання відповідного податкового повідомлення-рішення.
Верховним Судом зазначено, що численні юридичні наслідки, які з огляду на положення Податкового кодексу України виникають або можуть виникнути внаслідок реалізації контролюючим органом своїх повноважень та обов`язків, після того, як визначене контролюючим органом грошове зобов`язання набуло статусу узгодженого, настають у значно менший строк, ніж 1095 днів. 
Тому надання такого строку для звернення до суду з вимогою про оскарження податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу щодо визначення грошового зобов`язання створювало б непропорційність між застосованими засобами та поставленою метою, зокрема, щодо обсягу прав і обов`язків як платників податків, так і контролюючих органів. 
Зокрема така непропорційність здатна створити стан невизначеності щодо легітимності дій контролюючого органу, вчинених у законний спосіб у межах строку давності, встановленого статтею 102 ПК України, оскільки після звернення платника податків з відповідним позовом до суду раніше узгоджені грошові зобов`язання стають неузгодженими. У зв`язку з наведеним право ініціювати в судовому порядку спір щодо правомірності податкових повідомлень-рішень та/або інших рішень контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання об`єктивно не може існувати протягом 1095 днів, оскільки така тривалість порушує принцип правової визначеності як одного з основних елементів верховенства права, а також не забезпечує досягнення мети й завдань функціонування податкової системи.
З вищевикладеного вбачається, що норма пункту 56.18 статті 56 Податкового кодексу України не визначає процесуального строку звернення до суду у випадку не здійснення досудового адміністративного оскарження до вищого податкового органу, а тому такий строк визначається пунктом 2 статті 122 Кодекс адміністративного судочинства України.
З урахування викладеного, суд приходить до висновку, що до податкових повідомлень-рішень Кодексом адміністративного судочинства України та Податковим кодексом України встановлені наступні види строків звернення до суду у справах даної категорії:
шість місяців якщо позивачем не застосовувалась процедура досудового врегулювання спору;
три місяці якщо позивачем застосовувалась процедура досудового врегулювання спору, однак рішення за результатами скарги не було прийнято або не було направлено скаржнику;
один місяць якщо позивачем застосовувалась процедура досудового врегулювання спору та прийнято рішення про відмову в задоволенні скарги.
Отже, визначальним при вирішенні питання дотримання строків звернення до адміністративного суду є встановлення дати коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що предметом оскарження є податкове повідомлення-рішення від 14.11.2024 №002098400709.
Матеріалами справи підтверджується, що Головне управління ДПС у Львівській області відповідно до наказу від 03.10.2024 №5298-ПП «Про проведення фактичної перевірки» та направлень на перевірку від 03.10.2024 №11081, №11084 проведена фактична перевірка фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за адресою:  АДРЕСА_1 .
При цьому, позивачка відмовилась отримати копію наказу «Про проведення фактичної перевірки» та підписатись в розписках до направлень, про що складено акт відмови від підпису від 03.10.2024 № 1309.
За наслідком перевірки складено Акт фактичної перевірки від 03.10.2024 №41856/13/04/РРО/ НОМЕР_1 .
Листом Головного управління ДПС у Львівській області від 11.10.2024 на адресу Головного управління ДПС у Запорізькій області надійшли матеріали фактичної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , проведеної фахівцями Головного управління ДПС у Львівській області.
На підставі акту фактичної перевірки №41856/13/04/РРО/ НОМЕР_1 від 03.10.2024 Головним управлінням ДПС у Запорізькій області, як органом реєстрації платника податків за його податковою адресою, прийняте податкове повідомлення-рішення форми «С» від 14.11.2024 № 00209840709 про застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) у розмірі вартості товарів, які не обліковані у встановленому порядку, за цінами реалізації, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 437 480,00 грн, яке є предметом розгляду у даній справі.
Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що з огляду на те, що позивачем не застосовувалась процедура досудового врегулювання спору та податкове повідомлення рішення не оскаржувалось позивачем до контролюючого органу вищого рівня, строк звернення до суду із вказаними позовними вимогами становить шість місяців.
Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин у випадку, якщо вони стали спірними. У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
Необхідно зазначити, що законодавцем пов`язано початок перебігу строку звернення до адміністративного суду саме із днем, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, а не наявністю висновку суду щодо правильності чи неправильності обраного способу захисту.
Матеріалами справи підтверджується, що оскаржуване податкове повідомлення рішення форми «С» від 14.11.2024 № 00209840709 було направлене Головним управлінням ДПС у Запорізькій області 14.11.2024 о 15 год. 51 хв. засобами поштового зв`язку рекомендованим листом з повідомленням про вручення (трек-номер 0600983578230) на податкову адресу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .
Натомість, поштове відправлення було повернуто на адресу Головного управління ДПС у Запорізькій області з причини «за закінченням терміну зберігання» 30.11.2024, про що свідчить Довідка про причини повернення оператора зв`язку Укрпошта із зазначеною датою « 30.11.2024».
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що податкова адреса позивача з листопада 2024 року по теперішній час не змінювалась.
Згідно п.42.1 ст.42 ПК України, податкові повідомлення - рішення, податкові вимоги або інші документи з питань адміністрування податків, зборів, платежів, податкового контролю, у тому числі з питань проведення перевірок, звірок, адресовані контролюючим органом платнику податків, повинні бути складені у письмовій формі, відповідним чином підписані та у випадках, передбачених законодавством, завірені печаткою такого контролюючого органу і відображатися в електронному кабінеті.
Матеріалами справи підтверджено, що податкове повідомлення рішення форми «С» від 14.11.2024 № 00209840709 направлялося податковим органом на податкову адресу позивача ( АДРЕСА_2 ) рекомендованою кореспонденцією 14.11.2024 засобами поштового зв`язку, проте, повернулося до відправника із зазначенням причини повернення "за закінченням терміну зберігання", що підтверджується копією конверта поштового відправлення, яка надана до суду представником відповідача. Даний конверт містить інформацію про відправника та про отримувача відправлення.
У постанові від 09 жовтня 2018 року у справі № 820/1864/17 Верховний Суд зазначив, що добросовісний платник податків зобов`язаний забезпечити отримання ним кореспонденції за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. 
У разі невиконання цього обов`язку платник не вправі посилатись на неотримання ним документів як на обставину, що звільняє його від настання у зв`язку з цим негативних для такого платника наслідків. 
При цьому, такий висновок у справі № 820/1864/17 Верховний Суд висловлював також при встановленому судами попередніх інстанцій факті виконання контролюючим органом вимог чинного податкового законодавства щодо направлення копії наказу про проведення перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків.
Відповідно до положень п.42.5 ст. 42 ПК України, у разі якщо платник податків не подав заяву про бажання отримувати документи через електронний кабінет, листування з платником податків здійснюється шляхом надіслання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручаються платнику податків (його представнику).
У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.
З огляду на зазначені приписи та той факт, що в спірних правовідносинах податкове повідомлення-рішення від 14.11.2024 №00209840709 повернуто відправнику Укрпоштою за зворотною адресою 30.11.2024 (трек-номер 0600983578230) у зв`язку з закінченням встановленого строку зберігання, то вважається, що воно фактично вручене відповідно до вимог Податкового кодексу України - 30.11.2024.
Добросовісний платник податків зобов`язаний забезпечити отримання ним кореспонденції за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі. 
У разі невиконання цього обов`язку платник не має права посилатись на неотримання ним документів як на обставину, що звільняє його від настання у зв`язку з цим негативних для такого платника наслідків.
Такий висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною, зокрема, у постановах Верховного Суду від 24.09.2019 у справі №825/1109/16 та 21 червня 2022 року у справі №140/9122/20.
В даному випадку, позивач оскаржує податкове повідомлення - рішення. 
Водночас, Податковий кодекс України визначає порядок надсилання платнику податків податкових повідомлень - рішень та з якого моменту (дати) таке рішення вважається врученим платнику податків. 
Саме з цією датою пов`язується обчислення строків звернення до адміністративного суду, встановлених КАС України.
Аналіз матеріалів справи дає підстави для висновку, що 30.11.2024 позивач мала дізнатись про виникнення у неї обов`язку зі сплати застосованих штрафних (фінансових) санкцій, останній день для звернення з позовною заявою в цій справі припадає на 30.05.2025, п`ятниця, тож позивач мала право подати позовну заяву не пізніше 30.05.2025. 
При цьому, позивач звернулась до адміністративного суду 17.09.2025, тобто після закінчення шестимісячного строку, встановленого законом.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що матеріалами справи підтверджується участь позивача у фактичній перевірці, відмова від отримання копії наказу про проведення перевірки та відмови від підпису в розписках до направлень, що свідчать про обізнаність позивача про проведення контролюючих заходів та можливих правових наслідків їх результатів, у тому числі прийняття податкового повідомлення- рішення.
Вказане не спростовано позивачем належними та допустимими доказами.
Учасники справи зобов`язанні діяти вчасно та в належний спосіб, у зв`язку з чим, будь-які зволікання останніх не свідчать про намір добросовісної реалізації права на звернення до суду.
З наведених положень Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що у випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для його поновлення та розгляду справи є лише наявність поважних причин, тобто, обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
Стосовно доводів позивача про те, що в період 2024 року в м.Запоріжжя, в якому зареєстровано місцезнаходження позивача, не велися активні бойові дії і відповідні територія України не була на той час та не є окупованою, однак, постійні обстріли та повітряні тривоги з метою збереження життя і здоров`я змусили позивача виїжджати до м.Львова, що об`єктивно перешкоджало позивачу реалізувати своє право на звернення до суду у межах визначеного процесуального строку, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 з 24 лютого 2022 року введений воєнний стан на території України, який діє на теперішній час.
Верховний Суд в постанові від 29 вересня 2022 року у справі №500/1912/22 зробив висновок, що сам факт запровадження воєнного стану в Україні, без обґрунтування неможливості звернення до суду саме позивачем у встановлені строки, у зв`язку із запровадження такого, не може безумовно вважатись поважною причиною для безумовного поновлення цих строків.
Вказане також узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 30 липня 2024 року по справі №420/6964/24 щодо вирішення питання строку звернення до суду.
Оскільки суд та всі учасники заявленого спору діють в однакових умовах воєнного стану, сам по собі факт дії воєнного стану не свідчить про поважність пропуску строку для звернення до суду, поновлення строків це виняток, а воєнний стан - загальна умова для всіх.
Крім того, позивач особисто здійснює свою діяльністю у м.Львів та не завжди знаходилась у м.Запоріжжі, найманих працівників не має.
Позивачем не надано документально підтвердженої інформації щодо перебування у віддалених, небезпечних місцях, де відсутній доступ до адвокатів чи інших правових ресурсів, що обмежує можливість своєчасного звернення до суду. 
Суд апеляційної інстанції враховує, що введений в країні воєнний стан суттєво ускладнив (подекуди унеможливив) повноцінне функціонування, зокрема, органів державної влади, місцевого самоврядування. 
Між тим, сама по собі ця обставина, без належного її обґрунтування крізь призму неможливості ситуативного (в конкретних умовах) виконання процесуальних прав і обов`язків учасника справи, й підтвердження її належними й допустимими доказами, не може слугувати підставою для поновлення пропущеного процесуального строку.
Наразі законодавцем максимально спрощено процедуру звернення до адміністративного суду та надано особам, права яких порушено, декілька альтернативних способів звернення до суду для захисту своїх прав, що надає можливості звернення до суду з позовною заявою за допомогою поштового відправлення, засобами електронного зв`язку, також з використанням доступу до Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.
Однак, жодних доказів поважності причин пропуску строку звернення з цим позовом до суду саме через обмеження, впроваджені у зв`язку з введенням воєнного стану, військовою агресією російської федерації проти України, позивач разом із заявою суду не надав.
Позивачем до позову не було додано заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з належними та допустимими доказами на підтвердження причин поважності пропущення такого строку, а подані до суду заперечення на заяву відповідача не пояснюють причин пропуску строку звернення до суду. Жодних інших обставин поважності пропуску строку звернення до суду позивачем не зазначено.
Не зазначено і в апеляційній скарзі поважні причини пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду.
У рішенні від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Великої Британії» Європейський суд з прав людини закріпив правило, що пункт 1 статті 6 Конвенції стосується невід`ємного права особи на доступ до суду. Прямим порушенням права на доступ до суду є необхідність отримання спеціальних дозволів на звернення до суду.
Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 № 17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25 січня 2000 року, пункт 33).
Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами 3 та 4 статті 123 цього Кодексу.
Так, в силу частини 3 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. 
Згідно частини 4 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду, а зазначені позивачем причини не є поважними.
Ураховуючи вищевикладене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем пропущено строк звернення до суду із позовом, встановлений статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України, тому наявні підстави для залишення позовної заяви без розгляду.
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для залишення позову без розгляду.
Вищезазначене є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи позивача спростовуються доводами відповідача нормами законодавства України, що регулює дані правовідносини.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу ухвали суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для її скасування.
Керуючись ст. 122, 123, 240, 241-245, 250, 286, 311, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 18.12.2025 року – залишити без змін.
Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом 30-ти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий - суддя Ю. В. Дурасова 

суддя О.М. Лукманова 

суддя Л.А. Божко