ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ

вул. Коцюбинського, 2А, м. Ужгород, 88605, e-mail: inbox@zk.arbitr.gov.ua, вебадреса: http://zk.arbitr.gov.ua 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2026 р. м. Ужгород Справа № 907/66/26 

Господарський суд Закарпатської області у складі судді Мірошниченка Д.Є., за участю секретаря судового засідання Мельник І.В.,
розглянувши справу в порядку загального позовного провадження
за позовом Закарпатської обласної прокуратури, м. Ужгород, в інтересах держави в особі 
позивача-1 Державної екологічної інспекції у Закарпатській області, м. Ужгород
позивача-2 Іршавської міської ради Закарпатської області, м. Іршава Хустського району Закарпатської області 
до відповідача Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" в особі філії "Карпатський лісовий офіс" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України", м. Ужгород
про стягнення 2 317 694,40 грн шкоди

За участю: 
прокурора - Задорожко С.С., службове посвідчення № 083671 від 02.12.2025 
представника позивача-1 - Данч Н. О., представник в порядку самопредставництва представника позивача-2 - Куртинець Л.О., представник в порядку самопредставництва
представника відповідача - Левицький А.О., адвокат, ордер серія АО № 1214958 від 12.01.2026 

ВСТАНОВИВ:
Закарпатська обласна прокуратура діючи в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Закарпатській області та Іршавської міської ради Закарпатської області звернулася до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" в особі філії "Карпатський біосферний заповідник Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" про стягнення 2 317 694,40 грн шкоди, заподіяної порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 907/66/26 визначено головуючого суддю Мірошниченка Д. Є., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.01.2026.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 02.02.2026 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи № 907/66/26 здійснювати у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 05.03.2026 о 10:00 год. та встановлено учасникам справи строк на подання до суду заяв по суті спору.
23.02.2026 за вх.№ 02.3.1-02/1640/26 через підсистему "Електронний суд" до суду надійшло клопотання від відповідача про зупинення провадження у справі № 907/66/26 до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 301/90/26, мотивоване тим, що предмет спору даної господарської справи (стягнення шкоди завданої навколишньому природному середовищу на підставі статті 1172 Цивільного кодексу України) взаємопов`язаний із результатами розгляду кримінальної справи № 301/90/26 (встановлення факту наявності або відсутності вини працівника ДП "Ліси України"), у зв`язку з чим вважає, що вирішення господарської справи по суті до моменту ухвалення вироку в кримінальній справі, є неможливим.
23.02.2026 за вх.№ 02.3.1-02/1641/26 через підсистему "Електронний суд" до суду надійшов відзив на позовну заяву.
26.02.2026 за вх.№ 02.3.1-02/1812/26 через підсистему "Електронний суд" до суду надійшли від прокуратури заперечення на клопотання відповідача про зупинення провадження у справі та за вх.№ 02.3.1-02/1814/26 - відповідь на відзив.
У підготовчому засіданні 05.03.2026, за участі представників сторін суд, розглянувши клопотання відповідача про зупинення провадження у даній справі, постановив протокольну ухвалу, якою відмовив у його задоволенні з підстав недоведеності відповідачем обставин, щодо неможливості розгляду справи № 907/66/26 до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 301/90/26.
Крім того, розглянувши усне клопотання відповідача про залучення до участі у справі фізичної особи ОСОБА_1 (як працівника філії "Карпатський лісовий офіс" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України", щодо якого відкрито кримінальне провадження щодо неналежного виконання посадових обов`язків, які завдали шкоди в розмірі 2 317 694,40 грн) як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, суд постановив протокольну ухвалу, якою відмовив у його задоволенні, встановивши, що рішення у даній справі не може вплинути на права та обов`язки працівника відповідача. 
У підготовчому засіданні 05.03.2026 присутні прокурор, представники позивачів та відповідача також повідомили суд про подання ними всіх заяв чи клопотань, а також наявних доказів та надали усні пояснення відповідно до яких не заперечили проти закриття підготовчого провадження.
За результатами підготовчого засідання 05.03.2026 за участю уповноважених представників прокуратури, позивачів-1, -2 та відповідача судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі № 907/66/26, призначено справу до судового розгляду по суті на 02.04.2026 о 10:00 год.
В судовому засідання 02.04.2026 прокурор та представники позивачів-1, -2 позовні вимоги підтримали у повному обсязі, представник відповідача проти позовних вимог заперечив з викладених у відзиві підстав.
Судом встановлено, що зібраних в матеріалах справи доказів достатньо для з`ясування обставин справи і прийняття судового рішення, відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) учасникам справи створювались необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.
В судовому засіданні 02.04.2026 судом оголошено про перехід до стадії ухвалення рішення та відкладено проголошення скороченого рішення до 15.04.2026 на 09:30 год.
Відповідно до статті 240 ГПК України в судовому засіданні 15.04.2026 судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ПРАВОВА ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Позиція прокурора.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор зазначає, що у ході досудового розслідування кримінального провадження № 42025070000000062 від 01.04.2025 було встановлено, що внаслідок неналежного виконання майстром лісу Великодільського лісництва Хустського надлісництва філії "Карпатський лісовий офіс" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" (далі за текстом - Великодільське лісництво) ОСОБА_1 своїх службових обов`язків, в період вересня-жовтня 2024 року, невстановленими на даний час досудовим розслідуванням особами, на території кварталу 68 виділах 3, 25 Великодільського лісництва, проведено незаконну рубку дерев, що спричинило шкоду охоронюваним законом державним інтересам у сфері охорони, відтворення, сталого і раціонального використання лісових ресурсів та громадським інтересам, які полягають у порушенні гарантованих Конституцією України прав громадян на безпечне для життя і здоров`я довкілля та користування природними ресурсами, в особі Іршавської міської ради Закарпатської області, в розмірі 2 317 694,40 грн.
Пояснює, що позиція прокурора ґрунтується на тому, що відповідачем, як постійним лісокористувачем, було порушено встановлені вимоги щодо ведення лісового господарства у сфері охорони, захисту та раціонального використання лісів. 
Прокурор наголошує, що відповідач не здійснив належного комплексу заходів, спрямованих на збереження лісових насаджень та запобігання незаконним порубкам на підконтрольній території. Оскільки в межах досудового розслідування безпосередню особу, яка вчинила правопорушення у порушення вимог статті 69 Лісового кодексу України та Порядку видачі спеціальних дозволів на використання лісових ресурсів, не встановлено, обов`язок з відшкодування завданої шкоди має бути покладений саме на постійного лісокористувача - відповідача у справі.
Отже, прокурор стверджує, що цивільно-правова відповідальність за порубку лісу невстановленими особами покладається на постійного лісокористувача, чия бездіяльність у вигляді незабезпечення належної охорони лісу призвела до заподіяння збитків державі.
Правова позиція позивачів.
Позивачами не подано до суду пояснень по суті заявленого прокурором позову.
Заперечення (відзив) відповідача.
Відповідач, відповідно до поданого суду відзиву на позовну заяву, заперечує проти задоволення позову в повному обсязі, посилаючись при цьому на те, що для покладання на відповідача як на постійного лісокористувача відповідальності за збитки, завдані незаконною рубкою лісів, прокуратура, яка у даній справі представляє інтереси позивача, повинна на підставі належних, достатніх та допустимих доказів, у розумінні статей 76-78 ГПК України, довести наявність у діях відповідача такого елементу цивільного правопорушення як протиправної поведінки (його протиправної бездіяльності), тобто поведінка відповідача повинна порушувати вимоги щодо ведення лісового господарства. 
Наголошує, що в даному конкретному випадку прокурором в обґрунтування позову не вказано, які саме обов`язки і норми чинного законодавства України у сфері ведення лісового господарства були порушені з боку відповідача, як і не було конкретизовано, які саме дії відповідач повинен був вчинити відповідно до вимог ведення лісового господарства з метою забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок, однак їх не вчинив, доказів невчинення таких дій відповідачем до суду не надав.
Також зазначає, що наявність в матеріалах справи витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань (ЄРДР) та обвинувального акта жодним чином не можуть підтверджувати доводи викладені в позовній заяві, до моменту ухвалення судом вироку в межах кримінальної справи, що набрав законної сили. 
Додатково звертає увагу, що посилання в позовній заяві на частину 1 статті 1172 Цивільного кодексу України, відповідно до якої юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків, свідчить про передчасність заявленого позову, оскільки вина працівників Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" у настанні шкоди, яка є предметом стягнення в межах цієї господарської справи, на даний момент не встановлена у передбачений законодавством спосіб.
Стосовно поданих прокурором доказів на підтвердження розміру завданої шкоди, вказує, що долучений до матеріалів справи прокурором висновок експерта за результатами проведення судової інженерно-екологічної експертизи від 18.03.2025 року № 5648-Е, не може бути доказом розміру завданої шкоди, яка є предметом стягнення в даній судовій справі.
При цьому, посилаючись на постанову Верховного Суду від 24.01.2024 у справі № 907/449/22, в якій, за доводами відповідача, надано оцінку аналогічному висновку інженерно-екологічної експертизи, відповідач зазначає, що у спірному випадку відповідно до інформації наявної у висновку експерта, дослідження проводилось методом камерального вивчення наданих на дослідження матеріалів на предмет їх відповідності діючому природоохоронному законодавству, а також комплексного аналізу нормативної, нормативно-технічної, спеціальної документації у галузі природоресурсового та природоохоронного законодавства про забезпечення екологічної безпеки (галузь інженерної екології), економіки природокористування, лісовпорядкування, деревинознавства й недеревних ресурсів лісу методом ситуаційного аналізу, порівняння результатів дослідження з вимогами нормативної, нормативно-технічної, спеціальної документації та фактичними даними, які були надані експерту уповноваженим органом, що призначив експертизу в межах своєї компетенції.
Вказує також і на відсутність в матеріалах справи акта перевірки дотримання природоохоронного законодавства, складеного уповноваженим на це органом, а також відсутність доказів наявності повноважень щодо складення розрахунків розміру шкоди працівником Державної екологічної інспекції у Закарпатській області без проведення такої перевірки.
Зазначає, що в доказах наданих прокурором відсутня інформація яким вимірювальним приладом здійснювався замір діаметрів пнів та чи проходив даний прилад сертифікацію відповідно до вимог Закону "Про метрологію та метрологічну діяльність" у зв`язку з чим не доведеним є розмір завданої шкоди.
Окрім того, відзначає, що всі докази наявні в матеріалах справи здобуті в рамках кримінального провадження і питання їхньої належності та допустимості повинно вирішуватися під час розгляду кримінальної справи відповідним судом.
Враховуючи викладене вище, вважає, що позовна заява із долученими доказами не доводять причино-наслідкового зв`язку із фактом настання незаконної порубки та діями (бездіяльністю) відповідача. 
Відповідь прокурора на відзив.
У поданій суду відповіді на відзив прокурор, спростовуючи доводи відповідача, вказує на те, що здійснення незаконної (самовільної) рубки дерев, здійснювалося на території квартала 68 виділів 3, 25 Великодільського лісництва, що входить до території природньо-заповідного фонду Національний природній парк "Зчарований край", не могло бути залишеним поза увагою державної лісової охорони Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України".
Зазначає, що вина та протиправна поведінка Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" полягає у тому, що всупереч вимог законодавства воно не виконало обов`язок щодо охорони і збереження лісового фонду, внаслідок чого відбулось незаконне вирубування дерев, чим спричинено шкоду, визначену розрахунком Державної екологічної інспекції у Закарпатській області та арифметично підтверджену висновком експерта. 
Враховуючи викладене, саме Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" як постійний лісокористувач у зазначених правовідносинах є відповідачем та зобов`язано відшкодувати заподіяну шкоду.
Вказує, що до позовної заяви у якості доказів прокуратурою долучено протокол огляду з додатками, яким зафіксовано місце вчинення кримінального правопорушення, кількість та діаметри пнів дерев без ознак відведення в рубку, до протоколу долучено відомість попневого переліку. 
Відзначає, що в протоколі огляду зазначено про технічні засоби фіксації самої дії - огляду та дані про вимірювальні прилади (сертифікована металева рулетка), за допомогою якого здійснювались заміри. 
Узагальнюючи викладене, вважає, що наявні докази у матеріалах даної справи, долучені до позовної заяви Закарпатською обласною прокуратурою, є належними.

ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
З матеріалів справи вбачається, що у ході досудового розслідування кримінального провадження № 42025070000000062 від 01.04.2025 (копії матеріалів якого долучено до матеріалів даної справи), встановлено, що внаслідок неналежного виконання майстром лісу Великодільського лісництва ОСОБА_1 своїх службових обов`язків, в період вересня-жовтня 2024 року, невстановленими досудовим розслідуванням особами на території кварталу 68 виділів 3, 25 Великодільського лісництва, проведено незаконну рубку дерев.
За результатами досудового розслідування обвинувальний акт у вказаному кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 367 Кримінального кодексу України, Спеціалізованою екологічною прокуратурою Закарпатської обласної прокуратури скеровано до суду першої інстанції для його розгляду по суті (справа №301/90/25). 
Судом встановлено, що протоколом огляду місця події від 12.06.2025, проведеним старшим оперуповноваженим Хустського МРВ УСБУ в Закарпатській області на виконання доручення старшого слідчого в ОВС шостого слідчого відділу (з дислокацією у м. Ужгород) ТУ ДБР у м. Львові за участю інспектора відділу № 1 управління безпеки департаменту безпеки ДП "Ліси України" Сойма А. Д., майстра лісу Великодільського лісництва ОСОБА_1, зафіксовано огляд території кварталу 68 виділів 3, 25 Великодільського лісництва. Також, із застосуванням електронної карти та картографічних матеріалів Великодільського лісництва встановлено межі території кварталу 68 виділів 3, 25 Великодільського лісництва. 
Так, в ході огляду на вказаній території виявлено факт самовільної рубки дерев, а саме виявлено 16 пнів дерев породи бук без ознак відведення в рубку та без обліку як незаконно зрубаних дерев. 
За допомогою повіреної сертифікованої рулетки проведено заміри середніх діаметрів виявлених пнів дерев без ознак відведення в рубку та без обліку як незаконно зрубаних дерев. При цьому до протоколу огляду долучено відомість попневого переліку. 
Судом також встановлено, що на основі аналізу фото та здійсненого макроскопічного та дендрохронологічного дослідження взірців деревини із пнів зрубаних дерев породи бука лісового, які були відібрані при проведенні 12.06.2025 огляду території кварталу 68 виділів 3, 25 Великодільського лісництва, в межах кримінального провадження № 42025070000000062 від 01.04.2025 проведено наукову ботанічну експертизу, відповідно до висновків якої, рубка дерев відбулась у осінній період вересеня-жовтеня 2024 року. 
Окрім цього, згідно з висновком експерта № 5648-Е від 18.12.2025 за результатами проведення судової інженерно-екологічної експертизи у кримінальному провадженні № 42025070000000062 від 01.04.2025, рубка дерев на території кварталу 68 виділів 3, 25 Великодільського лісництва, що входить до території природньо-заповідного фонду Національний природній парк "Зчарований край" здійснена з порушенням вимог природоохоронного законодавства, зокрема норм Лісового кодексу України, Закону України "Про охорону навколишнього природнього середовища", Закону України "Про природньо-заповідний фонд".
За висновком експерта, настання наслідків досліджуваної події у кварталі 68 виділів 3, 25 Великодільського лісництва, спричинили дії (бездіяльність) посадових осіб Великодільського лісництва, які не відповідали вимогам нормативно-правових актів, що регулюють правовий режим ведення лісового господарства в частині збереження лісових ресурсів та охорони довкілля. Рубка дерев здійснена в осінньо-зимовий період (вересень-жовтень 2024 року). 
Відповідно до розрахунку розміру шкоди, заподіяної незаконним вирубуванням дерев в межах території кварталу 68 виділів 3, 25 Великодільського лісництва, який надано Державною екологічною інспекцією у Закарпатській області у додаток до листа № 2845-02 вих-25 від 09.12.2025, загальний розмір заподіяної шкоди становить 2 317 694,40 грн та підтверджується висновком експерта № 5648-Е від 18.12.2025.
Вказаний розрахунок проведено спеціалістами Державної екологічної інспекції у Закарпатській області на підставі протоколу огляду місця події від 12.06.2025, керуючись постановою Кабінету Міністрів України № 575 від 10.05.2022 "Про затвердження спеціальних такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної порушенням законодавства про природньо-заповідних фонд" та статтею 20-2 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища".
Згідно з інформацією, наданою філією "Карпатський лісовий офіс" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" до ТУ ДБР у м. Львові №59239вх-25/л від 15.10.2025 на території кварталу 68 виділу 3 Великодільського лісництва розташовано частину об`єкту природньо-заповідного фонду загальнодержавного значення. Працівником, якому ввірено під охорону територію кварталу 68 виділу 3 Великодільського лісництва у період 2023-2025 років є майстер лісу ОСОБА_1. 
У підтвердження надано охоронне зобов`язання, видане 21.07.2023 Закарпатською обласною військовою адміністрацією, яким передано Державному спеціалізованому господарському підприємству "Ліси України" під охорону територія об`єкту природньо-заповідного фонду - Національний природній парк "Зачарований край".
Наказом Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" від 31.12.2024 № 2340 "Про затвердження передавальних актів філій, які координуються Карпатським лісовим офісом", затверджено передавальні акти активів та пасивів на балансових та позабалансових рахунках, матеріалів лісовпорядкування та документів, які підтверджують речові права на земельні ділянки, нерухоме майно та інше по філіях, що координуються Карпатським лісовим офісом. 
Наказом Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" №1692 від 20.10.2025 затверджено Положення про філію "Карпатський лісовий офіс" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" в новій редакції.
Пунктом 1.1 Положення визначено, що філія "Карпатський лісовий офіс" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" (далі також - Філія) є відокремленим підрозділом Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України", код ЄДРПОУ 44768034 (далі також - Підприємство). 
Відповідно до пункту 3.1 Положення, Філія є відокремленим підрозділом Підприємства, який не має статусу юридичної особи. Філія діє від імені Підприємства та в його інтересах, здійснює делеговані Підприємством функції відповідно до мети, завдань та предмету діяльності Підприємства. 
Пунктом 10.5. Положення визначено, що для здійснення діяльності Філії в межах, встановлених законодавством, Статутом Підприємства, даним Положенням та наказами Генерального директора, Підприємство делегує Філії права, зокрема: представляти інтереси Підприємства в судах, в тому числі в місцевих загальних судах, господарських та адміністративних судах, а також в міжнародних арбітражах у справах, пов`язаних з діяльністю філії; вести претензійну роботу; виступати позивачем, в тому числі цивільним, та відповідачем у судах всіх інстанцій, з усіма правами, наданими законом позивачу, цивільному позивачу, відповідачу і третій особі, з правом підпису усіх процесуальних документів в межах своїх повноважень, передбачених цим Положенням, представляти інтереси в правоохоронних органах та бути представником потерпілого. 
З метою реалізації цього права участь у справі може брати керівник Філії, інша особа, уповноважена діяти від імені Підприємства відповідно до виданої Генеральним директором довіреності та/або трудового договору (самопредставницво юридичної особи), або через представника. 
Таким чином, прокурор вважає, що саме Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" в особі філії "Карпатський лісовий офіс" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" допустило їх незаконну порубку, внаслідок чого навколишньому природному середовищу спричинено шкоду в розмірі 2 317 694,40 грн, що підлягає стягненню з відповідача.

ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ І ОЦІНКА СУДУ
Щодо підстав для представництва прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах.
Згідно зі статтею 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. 
Статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі № 3-рп/99 прокурори та їх заступники подають до суду позови саме в інтересах держави, а не в інтересах підприємств, установ і організацій незалежно від їх підпорядкування і форм власності. Прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави. Під поняттям "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах", потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування.
Оскільки "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор в кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. 
У даному випадку інтерес держави є як економічним, полягає у поповненні відповідних бюджетів грошовими коштами, так і екологічним, оскільки за рахунок вказаних коштів здійснюватиметься фінансування заходів щодо охорони навколишнього природного середовища. 
Так, відповідно до статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності українського народу від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Природні ресурси, які перебувають у власності територіальних громад, є складовою частиною матеріальної і фінансової основи місцевого самоврядування (стаття 142 Конституції України). 
Сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами (стаття 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").
Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, зокрема на землю та природні ресурси (стаття 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"). 
Статтею 42 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" встановлено, що фінансування заходів щодо охорони навколишнього природного середовища здійснюється за рахунок Державного бюджету України, республіканського бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів. 
Відповідно до статті 47 вказаного Закону для фінансування заходів щодо охорони навколишнього природного середовища утворюються Державний, Автономної Республіки Крим та місцеві фонди охорони навколишнього природного середовища, які утворюються за рахунок, зокрема, частини грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища в результаті господарської та іншої діяльності. 
Фонд охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим та місцеві фонди охорони навколишнього природного середовища утворюються у складі бюджету Автономної Республіки Крим та відповідного місцевого бюджету за місцем заподіяння екологічної шкоди. 
Шкода, заподіяна порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища в результаті господарської та іншої діяльності, у відповідності до статті 47 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", пункту 7 частини 3 статті 29 та пункту 4 частини 1 статті 69-1 Бюджетного кодексу України, підлягають стягненню та зарахуванню до місцевого фонду охорони навколишнього природного середовища відповідних сільських рад, на території яких вчинено правопорушення, для подальшого перерозподілу у автоматичному режимі між бюджетами відповідних рівнів. 
Відповідно до інформації директора філії "Карпатський лісовий офіс" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України", наданої на запит Закарпатської обласної прокуратури, встановлено, що територія, на якій здійснено незаконну порубку відноситься до Великодільського лісництва та територіально належать до Іршавської міської територіальної громади (планово-картографічні матеріали лісовпорядкування надані відповідачем долучаються до позовної заяви). 
Таким чином, одним з органів, уповноважених захищати інтереси держави у вказаній сфері, є Іршавська міська рада Закарпатської області.
Крім того, статтею 20-2 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" передбачено, що до компетенції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, у сфері охорони навколишнього природного середовища належить, зокрема: організація і здійснення у межах компетенції державного нагляду (контролю) за додержанням підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та господарювання вимог законодавства щодо наявності дозволів, лімітів та квот на спеціальне використання природних ресурсів, дотримання їх умов; пред`явлення претензій про відшкодування збитків і втрат, заподіяних державі в результаті порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища; надання обов`язкових до виконання приписів щодо усунення виявлених порушень вимог законодавства з питань, що належать до його компетенції, інформування дозвільних органів про надані приписи суб`єктам господарювання, що здійснюють діяльність на підставі дозволів у сфері охорони навколишнього природного середовища, та здійснення контролю за їх виконанням; вжиття в установленому порядку заходів досудового врегулювання спорів, виступати позивачем та відповідачем у судах тощо.
Згідно з підпунктом "ґ" підпункту 2 пункту 4 Положення про Державну екологічну інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за № 275 від 19.04.2017, Держекоінспекція відповідно до покладених на неї завдань: здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням центральними органами виконавчої влади та їх територіальними органами, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності і господарювання, громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, а також юридичними особами - нерезидентами вимог законодавства про охорону, захист, використання та відтворення лісів, зокрема щодо пошкодження дерев і чагарників, знищення або пошкодження лісових культур, сіянців або саджанців у лісових розплідниках і на плантаціях, природного підросту та самосіву на землях, призначених під відновлення лісу, законності вирубування; раціонального та невиснажливого використання лісових ресурсів; добування продуктів лісу та використання лісових ресурсів; заготівлі деревини в порядку рубок головного користування та здійснення лісогосподарських заходів.
Також відповідно до підпунктів 3, 8 пункту 4 даного Положення Держекоінспекція проводить перевірки (у тому числі документальні) із застосуванням інструментально лабораторного контролю, складає відповідно до законодавства акти за результатами здійснення державного нагляду (контролю) за додержанням вимог законодавства з питань, що належать до її компетенції, надає обов`язкові до виконання приписи щодо усунення виявлених порушень вимог законодавства та здійснює контроль за їх виконанням і здійснює лабораторні вимірювання (випробування); пред`являє претензії про відшкодування шкоди, збитків і втрат, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства з питань, що належать до її компетенції, та розраховує їх розмір, звертається до суду з відповідними позовами.
Територіальним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, у сфері охорони навколишнього природного середовища на території Закарпатської області є Державна екологічна інспекція у Закарпатській області.
Таким чином, одним з органів, уповноважених здійснювати захист інтересів держави у вказаній сфері, є Державна екологічна інспекція в Закарпатській області. Обласною прокуратурою листами від 30.12.2025 повідомлено Державну екологічну інспекцію у Закарпатській області та Іршавську міську раду Закарпатської області про встановлені порушення інтересів держави, водночас з отриманих відповідей на вказані листи встановлено, що вказаними уповноваженими органами не вжито належних заходів до відновлення порушених інтересів держави, у тому числі шляхом звернення до суду з позовом про стягнення заданих кримінальним правопорушенням збитків.
Така бездіяльність уповноважених органів оцінена прокурором як неналежне виконання функцій по захисту інтересів держави, що відповідно до статті 23 Закону України "Про прокуратуру" є достатньою підставою для захисту інтересів держави органами прокуратури шляхом пред`явлення позову. Така позиція узгоджується з положеннями постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, а також постанови Верховного Суду від 17.08.2020 у справі № 924/1240/18.
Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.10.2019 у справі №903/129/18 вказала, що сам факт не звернення до суду суб`єкта владних повноважень з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.
Відповідно до абзацу 3 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про вжиття заходів представницького характеру відповідного суб`єкта владних повноважень.
На виконання вказаної вимоги Закону України "Про прокуратуру" Закарпатською обласною прокуратурою до Державної екологічної інспекції у Закарпатській області та Іршавської міської ради направлені повідомлення щодо вжиття заходів представницького характеру шляхом пред`явлення позовної заяви до Господарського суду Закарпатської області в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Закарпатській області та Іршавської міської ради Закарпатській області до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" в особі філії "Карпатський лісовий офіс" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" про стягнення шкоди, заподіяної довкіллю внаслідок вчинення кримінального правопорушення в розмірі 2 317 694,40 грн. 
Таким чином, прокурором дотримано вимоги статті 23 Закону України "Про прокуратуру" щодо попереднього, до звернення до суду, повідомлення уповноважених органів про наявність порушень інтересів держави та вжиття заходів представницького характеру.
Щодо спірних правовідносин.
За приписами частини 1 статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Кожен зобов`язаний не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки (стаття 66 Конституції України).
Згідно із частиною 1 статті 5 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і невикористовувані в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси.
Відносини у галузі охорони навколишнього природного середовища в Україні регулюються цим Законом, а також земельним, водним, лісовим законодавством, законодавством про надра, про охорону атмосферного повітря, про охорону і використання рослинного і тваринного світу та іншим спеціальним законодавством (стаття 2 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища").
Відносини, які стосуються володіння, користування та розпоряджання лісами і спрямовуються на забезпечення охорони, відтворення та стале використання лісових ресурсів з урахуванням екологічних, економічних, соціальних та інших інтересів суспільства (лісові відносини) регулюються, зокрема, Лісовим кодексом України.
Відповідно до частин 2, 3 статті 1 Лісового кодексу України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місце розташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.
Частиною 1 статті 16 Лісового кодексу України визначено, що право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами.
При цьому, в розумінні частин 1 та 2 статті 17 Лісового кодексу України у постійне користування ліси на землях державної та комунальної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним і комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним та комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.
Права та обов`язки постійних лісокористувачів регламентовані статтею 19 Лісового кодексу України, відповідно до частини 2 якої постійні лісокористувачі зобов`язані: 
- забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, підвищення родючості ґрунтів, вживати інших заходів відповідно до законодавства на основі принципів сталого розвитку; 
- дотримуватися правил і норм використання лісових ресурсів; 
- вести лісове господарство на основі матеріалів лісовпорядкування, здійснювати використання лісових ресурсів способами, які забезпечують збереження оздоровчих і захисних властивостей лісів, а також створюють сприятливі умови для їх охорони, захисту та відтворення; 
- вести первинний облік лісів; 
- дотримуватися встановленого законодавством режиму використання земель; - забезпечувати охорону типових та унікальних природних комплексів і об`єктів, рідкісних і таких, що перебувають під загрозою зникнення, видів тваринного і рослинного світу, рослинних угруповань, сприяти формуванню екологічної мережі відповідно до природоохоронного законодавства; 
- забезпечувати безперешкодний доступ до об`єктів електромереж, інших інженерних споруд, які проходять через лісову ділянку, для їх обслуговування.
Відповідно до змісту статті 63 Лісового кодексу України ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 64 Лісового кодексу України підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов`язані здійснювати охорону лісів від пожеж, захист від шкідників і хвороб, незаконних рубок та інших пошкоджень.
Частиною 5 статті 86 Лісового кодексу України передбачено, що забезпечення охорони і захисту лісів покладається на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства та органи місцевого самоврядування, власників лісів і постійних лісокористувачів відповідно до цього Кодексу.
Отже організація і забезпечення охорони та захисту лісів, яка передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження та охорону лісів, зокрема, від незаконних рубок та інших пошкоджень, покладається, в тому числі, на постійних лісокористувачів.
Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 26.05.2022 у справі № 922/2317/21, від 28.09.2023 у справі № 927/32/23, від 27.03.2024 у справі № 908/65/23, від 12.09.2024 у справі № 907/181/22, від 30.01.2025 у справі № 907/48/24 та від 12.03.2025 у справі № 909/131/24.
Згідно з частиною 1 статті 105 Лісового кодексу України порушення лісового законодавства тягне за собою дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність відповідно до закону.
Відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні у незаконному вирубуванні та пошкодженні дерев і чагарників; порушенні строків лісовідновлення та інших вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених законодавством у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів (пункти 1, 5 частини 2 статті 105 Лісового кодексу України).
Частиною 1 статті 107 Лісового кодексу України передбачено, що підприємства, установи, організації і громадяни зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.
За приписами частини 1 статті 68 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність.
Приписами частини 1 статті 69 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" визначено, що шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.
Частиною 1 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з пунктом 8 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України до способів захисту прав і законних інтересів належить, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Водночас загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди визначено у статті 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до частин 1 та 2 якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
При цьому, стаття 1166 Цивільного кодексу України встановлює загальні правила відшкодування завданої особі недоговірної шкоди так званої деліктної шкоди. Загальною підставою застосування до правовідносин із завдання шкоди вказаної статті є відсутність договірних відносин між боржником (завдавачем шкоди) та кредитором (потерпілим).
Загальне правило статті 1166 Цивільного кодексу України встановлює, що будь-яка майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала, в повному обсязі.
Отже для відшкодування шкоди за правилами статті 1166 Цивільного кодексу України необхідно довести такі факти:
а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, яка не відповідає вимогам закону, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії;
б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права;
в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди;
г) остання складова вина завдавача шкоди, але за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону, обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.
У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди. Тобто вирішуючи спір про відшкодування шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу, господарський суд виходить з презумпції вини правопорушника (висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 17.03.2020 у справі № 912/823/18, від 03.11.2021 у справі № 922/1705/20, від 18.12.2020 у справі № 922/3414/19, від 02.06.2022 у справі № 920/821/18, від 28.09.2023 у справі №927/32/23, від 12.09.2024 у справі № 907/181/22, від 14.10.2024 у справі № 912/4/24 та від 12.03.2025 у справі № 909/131/24).
Верховний Суд неодноразово зазначав, що порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності. При цьому, не важливо, хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення лісокористувачем встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі збитків внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами на підконтрольній лісокористувачу ділянці лісу.
Таким чином, обов`язок щодо забезпечення охорони лісових насаджень покладено саме на постійних лісокористувачів, які відповідають за невиконання або неналежне виконання таких обов`язків, в тому числі, у разі незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок дерев. Отже цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає у протиправній бездіяльності у вигляді невчинення дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих їм ділянках із земель лісового фонду, що має наслідком самовільну рубку (пошкодження) лісових насаджень третіми (невстановленими) особами (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 09.08.2018 у справі № 909/976/17, постанови Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 909/1111/16, від 20.08.2018 у справі №920/1293/16, від 23.08.2018 у справі № 917/1261/17, від 19.09.2018 у справі № 925/382/17, від 09.12.2019 у справі № 906/133/18, від 20.02.2020 у справі № 920/1106/17, від 18.05.2023 у справі № 914/669/22, від 28.09.2023 у справі № 927/32/23, від 12.09.2024 у справі №907/181/22, від 30.01.2025 у справі № 907/48/24 та від 12.03.2025 у справі № 909/131/24).
Для покладення на постійного лісокористувача обов`язку з відшкодування шкоди, завданої навколишньому природному середовищу через незабезпечення охорони і збереження лісового фонду на підвідомчій йому території, першочерговим є з`ясування обставини щодо встановлення факту порушення лісокористувачем встановлених правил лісокористування, в тому числі, здійснення незаконної порубки дерев (такий висновок міститься в постановах Верховного Суду від 12.09.2024 у справі № 907/181/22, від 30.01.2025 у справі № 907/48/24 та від 12.03.2025 у справі № 909/131/24).
В розумінні положень статті 1172 Цивільного кодексу України та статті 19 Лісового кодексу України, цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а також і постійні лісокористувачі, вина яких полягає у допущенні та неперешкоджанні їх працівниками незаконному вирубуванню лісових насаджень (пошкодженню дерев) внаслідок неналежного виконання ними своїх службових обов`язків, в тому числі, з урахуванням обставин даної справ.
З досліджених судом наявних у справі письмових матеріалів справи, а саме: протоколу огляду місця події від 12.06.2025, висновку експерта Львівського НДІСЕ № 5648-Е від 18.12.2025 за результатами проведення судової інженерно-екологічної експертизи у кримінальному провадженні № 42025070000000062, висновку за результатами проведення наукової ботанічної експертизи у кримінальному провадженні № 42025070000000062 від 01.04.2025, судом встановлено факт виявлення 12.06.2025 незаконної рубки 16 дерев породи бук в межах території кварталу 68 виділів 3, 25 Великодільського лісництва та факт заподіяння у зв`язку з цим шкоди навколишньому природному середовищу в сумі 2 317 694,40 грн.
У наведеній відповідачем у відзиві постанові Верховного Суду від 23.08.2023 у справі № 912/2836/21 наголошено, що у деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
У постанові Верховного Суду від 15.06.2022 у справі № 909/114/21, на яку також посилається відповідач у відзиві на позовну заяву, зазначено, що встановлення кількості зрубаних пнів, їх діаметру та ознаки має суттєве значення для правильного розрахунку шкоди. Розрахунок шкоди не може ґрунтуватися на припущеннях позивача, оскільки вони не є фактичними даними в розумінні статті 73 ГПК України, тому відсутність належних та достовірних доказів, які б підтвердили точну кількість пнів, їх ознаку та діаметр, у результаті незаконної рубки відповідачем, виключає можливість встановлення дійсного розміру шкоди, завданої відповідачем навколишньому природному середовищу як обов`язкової умови для настання відповідальності.
Слід зазначити, що господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.
Досліджуючи відповідні докази у даній справі, суд зазначає, що протокол огляду місця події від 12.06.2025 з доданою до нього відомістю попневого переліку містять чіткі дані про кожен пень, його діаметр, породу.
Суд також встановив, що обміри проводилися за допомогою вимірювальних інструментів, а протокол підписаний у тому числі майстром лісу без зауважень. 
Водночас під час розгляду справи відповідач не заявляв змістовних заперечень щодо даних, відображених в протоколі огляду місця події та переліку діаметрів пнів. Зокрема, відповідач не вказував на помилкове визначення кількості дерев, їх породи/ознаки, діаметрів пнів, не обґрунтовував наявність розбіжностей та не надавав на підтвердження таких тверджень власних розрахунків, альтернативних вимірів чи іншої технічної/документальної інформації, яка б спростовувала наведені у матеріалах справи показники.
Натомість позиція відповідача по суті зводиться до твердження про те, що докази, подані прокурором, не містять належної інформації та не підлягають врахуванню, тобто до заперечень проти допустимості/належності доказів без наведення конкретних фактів, які б ставили під сумнів достовірність зафіксованих у них даних. 
Отже, протиправна бездіяльність відповідача щодо дотримання вимог ведення лісового господарства у кварталі 68 виділах 3, 25 Великодільського лісництва, порушення ним зазначених вище та встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів нормативних актів, є підставою для покладення на такого постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності, незалежно від того, що органом досудового розслідування не встановлено, хто конкретно здійснив незаконне вирубування дерев на такій ділянці лісу, оскільки визначальним є факт порушення лісокористувачем (відповідачем) встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі збитків внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами на підконтрольній лісокористувачу ділянці лісу. 
Більше цього, суд зазначає, що розмір заподіяної шкоди підтверджений висновком експерта Львівського НДІСЕ № 5648-Е від 18.12.2025 за результатами проведення судової інженерно-екологічної експертизи у кримінальному провадженні № 42025070000000062, за результатами якої об`єктивно підтверджено факт спричинення матеріальних збитків довкіллю внаслідок несанкціонованої рубки дерев у кварталі 68 виділах 3, 25 Великодільського лісництва в сумі 2 317 694,40 грн.
Суд також не погоджується з аргументами відповідача щодо відсутності підстав для врахування висновку експерта № 5648-Е від 18.12.2025 за результатами проведення судової інженерно-екологічної експертизи у кримінальному провадженні № 42025070000000062, які зводяться до того, що зазначений висновок не містить відомостей про натурне обстеження експертом місця можливого спричинення шкоди та перевірку фактичних відомостей, на підставі яких здійснено розрахунок.
Згідно зі статтею 1 Закону України "Про судову експертизу", судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.
Положення Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 №53/5, визначають, що об`єктом інженерно-екологічної експертизи можуть бути матеріалізовані джерела інформації, зафіксовані у схемах, планах, фотографіях, протоколах та інших матеріалах справи. Вибір методики та способу проведення дослідження належить виключно до компетенції експерта.
В аспекті викладеного суд також звертається до висновків Верховного Суду, наведених у постанові від 05.03.2024 у справі № 910/3374/23, згідно з якими та обставина, що експертиза проведена не за ухвалою суду у справі, не є підставою вважати її недопустимим доказом, оскільки особа, яка проводила цю експертизу є атестованим судовим експертом, обізнана про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок за статтями 384, 385 Кримінального кодексу України, сам висновок є в достатній мірі інформативним щодо предмета доказування, а отже є допустимим письмовим доказом у справі, який слід оцінити у сукупності із іншими доказами у справі (постанови Верховного Суду від 11.05.2022 у справі № 450/3032/19, від 07.02.2024 у справі № 201/11458/20).
Чинне процесуальне законодавство не встановлює заборону щодо використання під час розгляду цивільної справи доказів, отриманих у межах інших проваджень. Тобто докази, зібрані у межах кримінального провадження, можуть бути використані як докази у цивільній справі, якщо відповідні дані стосуються предмета доказування. Достовірність і достатність таких доказів суд оцінює з урахуванням обставин конкретної справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18. Тобто докази, зібрані у межах кримінального провадження, можуть бути використані як докази у цивільній справі, якщо відповідні дані стосуються предмета доказування. Достовірність і достатність таких доказів суд оцінює з урахуванням обставин конкретної справи (пункт цієї 105 постанови).
Господарські суди при вирішенні господарських спорів мають досліджувати на загальних умовах висновки судових експертиз, які було проведено в межах провадження з іншої справи (постанови Верховного Суду від 05.12.2023 у справі № 910/6720/22, від 23.05.2023 у справі № 914/1883/22, від 04.07.2019 у справі № 922/101/16, від 13.02.2019 у справі № 913/112/18).
Висновок експертизи, призначеної в межах кримінального провадження, оцінюється господарськими судами у сукупності з іншими доказами на загальних підставах відповідно до вимог статті 86 ГПК України, при цьому, сторони не позбавлені можливості надати суду докази на його спростування, клопотати перед судом про виклик у судове засідання експерта, який проводив експертизу тощо (постанови Верховного Суду від 11.03.2021 у справі №923/188/20 та від 05.03.2024 у справі № 910/3374/23).
У постанові від 19.11.2019 у справі № 918/204/18 Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи скаржника щодо неналежності та недопустимості доказу висновку експертизи, проведеної в межах досудового розслідування, зазначивши, що належним чином засвідчена копія висновку експерта була отримана судом на підставі ухвали безпосередньо від слідчого відділу поліції, й оцінка цьому висновку була надана судами з урахуванням положень процесуального законодавства, зокрема, статей 76 - 79 ГПК України.
Узагальнюючи висновки щодо прийняття копії висновку експерта, складеного в рамках кримінального провадження, Верховний Суд у постанові від 05.03.2024 у справі №910/3374/23 вказав наступне:
- висновок експерта, складений в рамках кримінального провадження на виконання рішення органу досудового розслідування, є допустимим письмовим доказом у справі, за умови, що експерт є атестованим і попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок;
- копія висновку експерта має бути належним чином засвідчена;
- для прийняття копії висновку експерта не потрібно окремого дозволу слідчого чи вироку суду у кримінальному провадженні;
- цей доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює копію висновку експерта у сукупності з іншими доказами у справі;
- сторони мають право надати суду докази на спростування висновку експерта, клопотати про виклик експерта до суду; про призначення додаткової або повторної експертизи тощо.
Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначив, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно він не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.
Верховний Суд зазначав, що стандарт доказування вірогідність доказів, на відміну від достатності доказів, підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.
Заперечення відповідача щодо непроведення Державною екологічною інспекцією у Закарпатській області щодо нього заходів державного нагляду (контролю) не спростовують факту виявленої в лісовому фонді кварталу 68 виділах 3, 25 Великодільського лісництва незаконної (самовільної) рубки 16 дерев породи бук, їх ознаки та діаметрів пнів у шийки кореня з огляду на ту обставину, що означена незаконна рубка дерев встановлена в межах кримінального провадження за участю представників Державної екологічної інспекції у Закарпатській області та посадових осіб відповідача внаслідок проведення огляду лісового фонду зазначеного лісництва, а зазначені вище документи (протокол огляду, відомість попневого переліку) підписані відповідною посадовою особою відповідача без зауважень та заперечень і містять інформацію, яка входить до предмету доказування у даній справі.
У постанові Верховного Суду від 24.01.2024 у справі № 907/449/22, на яку звертає увагу відповідач у відзиві на позов, суд касаційної інстанції, вказуючи на необґрунтованість позовної вимоги про стягнення шкоди, завданої порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища у зв`язку з незаконною рубкою, виходив з недоведеності розміру шкоди. При формуванні такого висновку Верховний Суд зазначив, що за встановлених у справі обставин неможливо підтвердити належність розміру шкоди виключно на підставі наявного висновку експерта, який не містив відомостей щодо натурного обстеження експертом місця можливого спричинення шкоди та перевірки фактичних даних, покладених в основу розрахунку. Зазначена правова позиція була зумовлена тим, що у відповідній справі судами не було встановлено наявності інших доказів, які б уможливлювали перевірку вихідних даних розрахунку, зокрема відомостей про зрубаних дерев та даних щодо вимірювального пристрою, яким проводилися заміри, а відтак забезпечували б контроль щодо правильності проведених обчислень і дотримання методики визначення розміру шкоди.
З урахуванням викладеного вище, суд вважає нерелевантною до спірних правовідносин правову позицію Верховного Суду, яка викладена в постанові від 24.01.2024 у справі № 907/449/22, позаяк у справі, що розглядається, прокурором доведено належними та допустимими доказами як точну кількість незаконно зрубаних дерев, їх ознака та діаметр, так і дійсний розмір шкоди, який ґрунтується як на розрахунках розміру шкоди, здійснених Державною екологічною інспекцією у Закарпатській області, так і на висновку експерта в межах кримінального провадження.
Сукупний зміст цих документів, за наведеними судом у цьому рішенні мотивами, містить відомості щодо об`єкта правопорушення та його кількісних і якісних характеристик, що дає змогу встановити фактичні показники, покладені в основу розрахунку, і перевірити їх узгодженість між собою.
Отже, надаючи оцінку запереченням відповідача в цій частині, суд зауважує, що державне підприємство обмежилося своїм особистим визначенням про неналежність, недостовірність та недостатність доказів щодо факту порубки дерев, поставивши під сумнів вартість завданої шкоди через непроведення Державною екологічною інспекцією у Закарпатській області відносно відповідача заходів державного нагляду (контролю) відповідно до Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності". 
При цьому, відповідач не надав жодних доказів, які би об`єктивно могли спростувати або обґрунтовано навести суду факти, що могли би поставити під сумнів вірогідність відповідних обмірів та розрахунків спеціалістів Державної екологічної інспекції у Закарпатській області, висновку експертизи в рамках кримінального провадження або спростовували б взагалі факт наявності незаконної рубки дерев в кварталі 68 виділах 3, 25 Великодільського лісництва, або заперечували б кількість виявлених незаконно зрубаних дерев, їх діаметри тощо.
Разом з тим, відповідачем не надано суду і доказів, які би свідчили про належне вчинення ним дій, спрямованих на забезпечення охорони і збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчій йому території земель лісового фонду на виконання вимог лісового та природоохоронного законодавства, а також про відсутність його вини в означеній протиправній бездіяльності. 
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 74 ГПК України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
У статті 76 ГПК України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина 5 статті 236 ГПК України).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія А, № 303-А. пункт 29).
Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", №49684/99, пункт 30, від 27.09.2001).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.
Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
З урахуванням висновків, до яких дійшов суд при вирішенні даного спору, суду не вбачається за необхідне надавати правову оцінку кожному із доводів наведених учасниками судового процесу, оскільки їх оцінка не може мати наслідком спростування таких висновків суду.
Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, розглянувши спір на підставі поданих сторонами доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги прокурора як обґрунтовано заявлені підлягають до задоволення повністю.
Розподіл судових витрат.
Витрати зі сплати судового збору відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на відповідача.
Враховуючи наведене та керуючись статтями 2, 13, 42, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 129, 236, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд 

УХВАЛИВ:
1. Позов задовольнити. 
2. Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" (01601, м. Київ, вул. Руставелі Шота, буд. 9А, код ЄДРПОУ 44768034) в особі філії "Карпатський лісовий офіс" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" (88017, Закарпатська обл., м. Ужгород, вул. Собранецька, буд. 156, код ЄДРПОУ 45554542) на користь держави в особі Іршавської міської ради Закарпатської області (90100, Закарпатська обл., Хустський район, м. Іршава, пл. Народна, буд. 2, код ЄДРПОУ 35443553) 2 317 694,40 грн (два мільйони триста сімнадцять тисяч шістсот дев`яносто чотири гривні 40 копійок) шкоди, заподіяної порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.
3. Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" (01601, м. Київ, вул. Руставелі Шота, буд. 9А, код ЄДРПОУ 44768034) в особі філії "Карпатський лісовий офіс" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" (88017, Закарпатська обл., м. Ужгород, вул. Собранецька, буд. 156, код ЄДРПОУ 45554542) на користь Закарпатської обласної прокуратури (88000, Закарпатська обл., м.Ужгород, вул. Коцюбинського, буд. 2-а, код ЄДРПОУ 02909967) 27 812,33 грн (двадцять сім тисяч вісімсот дванадцять гривень 33 коп.) на відшкодування сплаченого судового збору.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

На підставі статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
Апеляційна скарга на рішення суду згідно статті 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.

Повне судове рішення складено, оформлено та підписано 05.05.2026.

Суддя Д. Є. Мірошниченко