УХВАЛА

29 квітня 2026 року 
м. Київ
cправа № 916/2940/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Міщенка І.С. - головуючого, Берднік І.С., Зуєва В.А.
розглянувши матеріали касаційної скарги Долинської сільської ради Подільського району Одеської області
на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.02.2026 (головуюча - Принцевська Н. М., судді: Поліщук Л. В., Савицький Я. Ф.) і рішення Господарського суду Одеської області від 20.11.2025 (суддя Невінгловська Ю. М.) у справі
за позовом Долинської сільської ради Подільського району Одеської області
до Фермерського господарства «АНДРІЯШЕНКО РАЇСА ІВАНІВНА» 
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Державний реєстратор Управління Центру надання адміністративних послуг Любашівської Селищної Ради Чернієнко Ольга Валеріївна
про скасування державної реєстрації
ВСТАНОВИВ:
Верховний Суд ухвалою від 05.04.2026 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Долинської сільської ради Подільського району Одеської області (далі - Рада, позивачпрокурор) на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.02.2026 і рішення Господарського суду Одеської області від 20.11.2025.
Суд, ознайомившись з матеріалами справи та касаційної скарги, встановив наступне.
Суди у цій справі встановили, що ОСОБА_1 на підставі державного акта від 08.02.1993 отримав у постійне користування земельні ділянки площею 48,71 га для ведення селянського (фермерського) господарства та 14.09.1994 зареєстрував Фермерське господарство ОСОБА_1, яке змінило назву на Селянське фермерське господарство ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 помер.
Любашівський районний суд Одеської області рішенням від 27.09.2023 у справі №491/133/23 визнав за ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_1 право засновника Селянського фермерського господарства ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ).
На підставі вказаного судового рішення за рішенням засновника від 01.10.2024: ОСОБА_2 включено до складу засновників Селянського фермерського господарства Шумейко Антона Григорійовича; затверджено нове найменування Фермерське господарство «АНДРІЯШЕНКО РАЇСА ІВАНІВНА» (далі - ФГ«АНДРІЯШЕНКО РАЇСА ІВАНІВНА », відповідач); обрано головою ФГ «АНДРІЯШЕНКО РАЇСА ІВАНІВНА» ОСОБА_2 .
05.03.2021 державний реєстратор здійснив державну реєстрацію права комунальної власності Ради на земельні ділянки з кадастровим номером 5120281400:01:007:0288 площею 30,77 га та з кадастровим номером 5120281400:01:007:0298 площею 17,94 га (далі разом - земельні ділянки), які сукупно складають земельні ділянки, надані в користування ОСОБА_1 на підставі державного акта від 08.02.1993.
10.02.2025 державний реєстратор на підставі державного акта від 08.02.1993 та рішення Любашівського районного суду Одеської області від 27.09.2023 у справі №491/133/23 здійснив державну реєстрацію права постійного користування ФГ «АНДРІЯШЕНКО РАЇСА ІВАНІВНА» земельними ділянками.
Рада звернулася до суду з позовом до ФГ «АНДРІЯШЕНКО РАЇСА ІВАНІВНА» про скасування державної реєстрації права постійного користування земельними ділянками.
Позов обґрунтований відсутністю у відповідача правовстановлюючих документів у підтвердження права постійного користування земельними ділянками. Так, відповідач надав державному реєстратору документи, які не підтверджують перехід до нього права постійного користування земельними ділянками від особи, якій було видано державний акт від 08.02.1993. Протиправна державна реєстрація похідного права користування землею за відповідачем перешкоджає Раді користуватися належними їй земельними ділянками.
Господарський суд Одеської області рішенням від 20.11.2025, яке залишив без змін Південно-західний апеляційний господарський суд постановою від 16.02.2026, у позові відмовив.
Суди виходили з того, що право постійного користування земельною ділянкою є безстроковим та може бути припинене лише з підстав, передбачених статтями 141- 143 Земельного кодексу України, при цьому смерть засновника фермерського господарства не є такою підставою. Після смерті ОСОБА_1 право постійного користування земельними ділянками зберіглося за створеним ним фермерським господарством. ОСОБА_2 успадкувала права засновника Селянського фермерського господарства ОСОБА_1 , а отже право постійного користування земельними ділянками збереглося за правонаступником вказаного фермерського господарства - ФГ « АНДРІЯШЕНКО РАЇСА ІВАНІВНА ». Відтак державний реєстратор правомірно зареєстрував право постійного користування земельними ділянками за відповідачем.
Не погоджуючись із указаними судовими рішеннями, позивач подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати з підстав, передбачених пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Посилається на те, що суди попередніх інстанцій помилково ототожнили право спадкування прав засновника фермерського господарства (яке щодо засновника відповідача встановлено судовим рішенням у справі № 491/133/23) з правом постійного користування земельними ділянками, яке виникло на підставі державного акта на ім`я ОСОБА_1 , тоді як ОСОБА_2 успадкувала права засновника Селянського фермерського господарства ОСОБА_1 , тобто іншої особи. Таким чином, існує правова невизначеність щодо можливості використання рішення суду про спадкування прав засновника фермерського господарства як підстави для державної реєстрації права постійного користування земельною ділянкою за умови невідповідності особистих даних осіб в реєстрах, правовстановлюючих та реєстраційних документах, наданих для проведення реєстрації речових прав. Проте відсутній висновок Верховного Суду норм права в подібних правовідносинах.
Розглянувши доводи та аргументи касаційної скарги разом з матеріалами справи, Верховний Суд приходить до висновку про необхідність закриття касаційного провадження за поданою касаційною скаргою з таких підстав.
Зі змісту норми пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК України вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
Формування Верховним Судом висновку має стосуватися спірних конкретних правовідносин, ураховуючи положення чинного законодавства та встановлені судами під час розгляду справи обставини. При цьому формування правового висновку не може ставитись у пряму залежність від обставин конкретної справи та зібраних у ній доказів і здійснюватися поза визначеними статтею 300 ГПК України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.
Верховний Суду у постанові від 22.10.2024 у справі № 914/1422/23 зазначив, що при касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема зазначення норми права щодо якої відсутній висновок її застосування із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній та обґрунтувати необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.
Позивач у касаційній скарзі прямо не вказує, щодо якої саме норми права, яка регулює спірні правовідносини, відсутній висновок Верховного Суду. Проте за змістом доводів касаційної скарги стверджує про те, що до відповідача не перейшло право постійного користування земельними ділянками, яке виникло у ОСОБА_1 на підставі державного акта від 08.02.1993.
Верховний Суд зазначає, що наразі існує стала судова практика Верховного Суду щодо (1) переходу обов`язків землекористувача земельних ділянок від засновника до фермерського господарства з дня його державної реєстрації та (2) збереження за фермерським господарством права постійного користування земельними ділянками після смерті засновника.
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19 зазначила, що земельні відносини, які є основою створення та діяльності фермерського господарства, проходять у динаміці два етапи: 1) отримання засновником фермерського господарства права (власності або оренди) на землю як передумова створення фермерського господарства; 2) створення фермерського господарства, внаслідок чого особу засновника заміщує фермерське господарство як землекористувач, який веде господарську діяльність на земельній ділянці.
Цей комплекс відносин є нерозривним, одне не існує без іншого в межах легітимної процедури створення фермерського господарства.
З аналізу положень статей 1, 5, 7, 8 Закону України «Про фермерське господарство» Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що після отримання земельної ділянки фермерське господарство має бути зареєстроване у встановленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства.
Практика застосування норм права щодо фактичної заміни у правовідносинах користування земельними ділянками орендаря та переходу обов`язків землекористувача земельних ділянок до фермерського господарства з дня його державної реєстрації є сталою та підтримується Великою Палатою Верховного Суду (аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постановах від 13.03.2018 у справі № 348/992/16-ц, від 20.06.2018 у справі № 317/2520/15-ц, від 22.08.2018 у справі № 606/2032/16-ц, від 31.10.2018 у справі № 677/1865/16-ц, від 21.11.2018 у справі № 272/1652/14-ц, від 12.12.2018 у справі № 704/29/17-ц, від 16.01.2019 у справах №№ 695/1275/17, 483/1863/17, від 27.03.2019 у справі № 574/381/17-ц, від 03.04.2019 у справі № 628/776/18).
У пункті 7.27 постанови від 05.11.2019 у справі № 906/392/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених у статті 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.06.2020 у справі № 922/989/18 виснувала, що одержання громадянином - засновником правовстановлюючого документа на право власності чи користування земельною ділянкою для ведення селянського фермерського господарства є необхідною передумовою державної реєстрації та набуття селянським фермерським господарством правосуб`єктності як юридичної особи. Підставою припинення права користування земельною ділянкою, яка була отримана громадянином для ведення селянського фермерського господарства і подальшої державної реєстрації цього фермерського господарства як юридичної особи, виступає припинення діяльності відповідного фермерського господарства.
У разі смерті громадянина - засновника селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) право постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення фермерського господарства його засновнику, не припиняється зі смертю цієї особи, а зберігається за фермерським господарством до якого воно перейшло після створення фермерського господарства. Звідси право постійного користування земельною ділянкою саме через перехід його до селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) не входить до складу спадщини. Спадкувати можна права померлого засновника (члена) щодо селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства), а не земельну ділянку, яка перебуває в користуванні такого господарства.
Отже, наразі існує висновок Верховного Суду щодо застосування норм права у правовідносинах, які стосуються переходу до фермерського господарства права постійного користування земельними ділянками від його засновника, збереження такого права за фермерським господарством після смерті засновника, а також можливості спадкування права померлого засновника щодо фермерського господарства. Здійснене судами попередніх інстанцій у справі № 916/2940/25 правозастосування з огляду на встановлені у цій справі фактичні обставини, за яких: отримавши право постійного користування земельними ділянками на підставі державного акта від 08.02.1993, ОСОБА_1 заснував Селянське фермерське господарство Шумейко Антона Григорійовича; права засновника цього господарства успадкувала ОСОБА_2 , змінила назву фермерського господарства на ФГ «АНДРІЯШЕНКО РАЇСА ІВАНІВНА», за яким і зареєструвала право постійного користування земельними ділянками, такому висновку відповідає. 
Заперечення позивача проти висновків судів по суті спору щодо переходу до відповідача права постійного користування земельними ділянками зводяться до посилань на формальні неточності у змісті державного акта від 08.02.1993, які спростовуються встановленими судами у цій справі фактичними обставинами та з огляду на усталену судову практику у цій категорії спорів не мають правового значення для вирішення цього спору. 
З урахуванням наведеного касаційне провадження за касаційною скаргою позивача підлягає закриттю також на підставі пункту 4 частини 1 статті 296 ГПК України.
У зв`язку з тим, що Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження, судові витрати за розгляд касаційної скарги покладаються на скаржника та поверненню відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» не підлягають.
Керуючись статтями 234, 287, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою Долинської сільської ради Подільського району Одеської області на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.02.2026 і рішення Господарського суду Одеської області від 20.11.2025 у справі № 916/2940/25 закрити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає. 
Головуючий Міщенко І.С.

Судді Берднік І.С.

Зуєв В.А.