ІЛЛІНЕЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 131/733/25 
Провадження № 2/131/231/2025

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" квітня 2026 р. м. Іллінці 
Іллінецький районний суд Вінницької області 
в складі:
головуючого - судді Марчук В.І.,
за участю секретаря судових засідань Яременко Г.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Іллінці Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації в порядку поділу спільного майна подружжя,
В С Т А Н О В И В:
06 травня 2025 року ОСОБА_1 (надалі – позивачка) звернулася до Іллінецького районного суду Вінницької області з позовом ОСОБА_2 (надалі – відповідач), в якому просить в порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 на свою корить грошову компенсацію вартості 1/2 частини вантажного автомобіля КАМАЗ 53213, 1991 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , у розмірі 240020,00грн., та грошову компенсацію вартості 1/2 частини причіпа ГКБ 8350, 1981 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , у розмірі 29718,00грн.
В обґрунтування поданого позову вказано, що з 17.11.2012 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області №131/1560/24 від 04.12.2024 року було розірвано. Від даного шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу дитина проживає з позивачкою.
В 2016 році, у період перебування у шлюбі, сторонами набуто спільне майно, а саме вантажний автомобіль КАМАЗ 53213, 1991 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_3 , та причеп до вантажного автомобіля ГКБ 8350, державний номер НОМЕР_2 ; VIN-код НОМЕР_4 (надалі – автомобіль з причепом).
В зв`язку із вказаним, автомобіль з причепом належить сторонам, як подружжю, на праві спільної сумісної власності, а тому позивач має право на отримання 1/2 частки в спільному майні подружжя, яким є автомобіль з причепом. 
Зазначено, що на час придбання спірного автомобіля з причепом відповідач мав посвідчення водія на право керування транспортними засобами, а тому подружжям було прийнято рішення про оформлення усіх реєстраційних документів на транспортні засоби на ім`я відповідача.
На сьогодні відповідач вважає спірні автомобіль з причепом лише своїм приватним майном, тому після розірвання шлюбу сторони не можуть дійти згоди щодо поділу спільно придбаних транспортних засобів у добровільному порядку. Спірні автомобіль з причепом знаходяться у користуванні відповідача.
Позивачка вказує, що з огляду на те, що спірні транспортні засоби набуто сторонами у справі як подружжям під час шлюбу, зазначене майно є об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Інше майно, спільно набуте сторонами відсутнє. Спори щодо поділу іншого спільного сумісного майна відсутні.
Поряд з цим, вказано, що автомобіль з причепом є рухомою неподільною річчю в розумінні ч.2 ст.183 ЦК України, що не можуть бути поділеними в натурі без втрати їхнього цільового призначення, відтак виділ у натурі частки із спільного майна є недопустимим.
Позивач не має посвідчення водія на право керування транспортними засобами, відтак у позивача відсутня можливість використання спірних транспортних засобів за цільовим призначенням.
Крім того, у позивача відсутні необхідні грошові кошти для сплати відповідачу компенсації 1/2 частки вартості транспортних засобів. Поряд з цим, спільна дитина є хронічно хворою, про що достеменно відомо відповідачу.
Тому інтересам позивача та спільної дитини відповідатиме сплата відповідачем компенсації 1/2 частки вартості спільно набутого майна.
На залишення за собою спірних транспортних засобів позивач не претендує.
Відтак, посилаючись на висновки ВП ВС, викладені у постанові від 08.02.2022 року у справі №209/3085/20, ефективним способом захисту прав позивача на спірні автомобіль з причепом, як неподільну річ, є вимога про стягнення з відповідача грошової компенсації половини вартості спірних транспортних засобів.
Відмічено, що відповідно до Звіту з незалежної оцінки майна №29-30 станом на 04.04.2025р., виконаного ТОВ «Подільський експертний центр», вартість вантажного автомобіля КАМАЗ 53213, 1991 року випуску, становить 480040,00 грн., вартість причепу ГКБ 8350,1981 року випуску - становить 59436,00 грн., а загалом 539476,00грн.
З огляду на те, що спірні транспортні засоби є неподільною річчю, позивач просить стягнути з відповідача грошову компенсацію в сумі 269738,00 грн., тобто 1/2 вартості автомобіля з причепом.
Позивач не заявляє окремих позовних вимог про визнання спірних транспортних засобів об`єктом спільної сумісної власності, про припинення права спільної сумісної власності сторін на спірне майно, вирішення яких в судовому порядку створює ситуацію правової невизначеності, оскільки остаточним правовим результатом вирішення спору щодо поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності подружжя є стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на спірні транспортні засоби.
Позивач також не заявляє вимоги про визнання за нею права власності на спірні транспортні засоби в порядку поділу спільного майна подружжя і стягнення на її користь відповідної грошової компенсації, оскільки зазначені вимоги фактично є вимогою про поділ спільної неподільної речі шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього компенсації замість частки позивачки у праві спільної сумісної власності на спірні транспортні засоби. Крім того, ВП ВС в постанові від 23.01.2024 у справі №523/14489/15-ц констатувала, що внаслідок його виділення у власність відповідачеві і стягнення грошової компенсації право спільної сумісної власності на спірне майно припиняється. Тому окрема вимога про припинення права спільної сумісної власності є неефективним способом захисту.
Позивач не претендує на залишення спірних транспортних засобів за собою шляхом припинення права власності відповідача на частку в праві спільної сумісної власності компенсацією останньому за цю частку.
Навпаки, позивач наполягає на отриманні грошової компенсації за її частку в спільної сумісної власності на спірне майно від відповідача. Тому, позовна вимога про стягнення грошової компенсації не породжує обов`язку відповідача попереднього внесення відповідної суми на депозитний рахунок суду. Цивільне законодавство України не вимагає підтвердження такої платоспроможності відповідача. Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам собою не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати.
Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачу, право власності якої на частку у праві спільної сумісної власності подружжя припиняється, не є обов`язковою.
Зважаючи на викладене, на думку позивачки, заявлені позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя шляхом виплати позивачу грошової компенсації в сумі 269738,00 грн., що становить 1/2 вартості спільного набутого спірного майна є ефективним способом захисту порушених прав позивача, узгоджуються з принципом процесуальної економії. 
Враховуючи вищевикладене, позивачка просила в порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини вантажного автомобіля КАМАЗ 53213, 1991 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 у розмірі 240020,00 грн., грошову компенсацію вартості 1/2 частини причіпа ГКБ 8350, 1981 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , у розмірі 29718,00грн. та судові витрати по справі. 
Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 12 травня 2025 року прийнято до розгляду дану позовну заяву, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання по даній справі.
Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 12 травня 2025 року вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортний засіб марки КАМАЗ, моделі 53213, типу СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ ВАНТАЖНИЙ САМОСКИД, 1991 року випуску, червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; VIN-код НОМЕР_3 , та вантажний причіп марки ГКБ, моделі 8350, 1981 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; VIN-код НОМЕР_4 , зареєстровані на ОСОБА_2 , та заборони іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаних транспортних засобів.
Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 30 червня 2025 року за клопотанням представника відповідача, адвоката Щавінського К.С., призначено у даній судову транспортно-товарознавчу експертизу, на вирішення якої поставлені питання: - Яка дійсна ринкова вартість транспортного засобу марки КАМАЗ, моделі 53213, типу СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ ВАНТАЖНИЙ САМОСКИД, 1991 року випуску, червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_3 , на дату проведення експертного дослідження на час проведення експертизи, з врахуванням його технічного стану? - Яка дійсна ринкова вартість транспортного засобу марки ГКБ, моделі 8350, типу ПРИЧІП СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ ПР-САМОСКИД, 1981 року випуску, зеленого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер шасі НОМЕР_4 , на дату проведення експертного дослідження на час проведення експертизи, з врахуванням його технічного стану? Проведення експертизи доручено Вінницькому науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України. На час проведення експертизи провадження по справі зупинено.
Ухвалою суду від 08 вересня 2026 року в зв`язку із проведенням судової транспортно-товарознавчої експертизи та надходженням до суду відповідного висновку судового експерта відновлено провадження у справі.
Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 07 жовтня 2025 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті в загальному порядку.
В ході розгляду справи позивачка ОСОБА_1 та її представник, адвокат Якушкіна І.М., позовні вимоги підтримували. В судове засідання 23 квітня 2026 року останні не з`явилися. В поданій до суду заяві представник позивача просила судове засідання проводити у відсутності сторони позивача. 
Крім того, представник позивача в поданому до суду письмовому виступі в судових дебатах вважає висновок №СЕ-19/102-25/16990-АВ від 18.08.2025 недопустимим доказом, оскільки судовим експертом Вінницького НДКЕЦ Федоренко О.П. транспортно-товарознавчу експертизу проведено з істотним порушенням вимог ст.4 Закону України «Про судову експертизу», за якою однією з гарантій незалежності судового експерта та правильності його висновку є присутність учасників промесу в передбачених законом випадках під час проведення судової експертизи.
Зазначене узгоджується з п.3.9. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затв. Наказом Міністерства юстиції України №53/5 від 08.10.1998, якою передбачено обов`язковий виклик учасників процесу в разі проведення огляду об`єкта за його місцезнаходженням.
Натомість ні Іллінецькому районному суду Вінницької області, ні безпосередньо позивачці не було повідомлено про дату та час проведення судової експертизи, що підтверджується відсутністю повідомлення судового експерта в матеріалах справи №131/733/25.
Такими діями судовий експерт порушив процесуальні права позивачки як співвласника транспортних засобів, позбавив її можливості бути присутньою під час проведення судової експертизи, ставити питання експерту, висловлювати свою думку щодо технічного стану піддослідних транспортних засобів.
Ігнорування прав позивачки судовим експертом ставить під сумнів його неупередженість та незацікавленість в результаті судового розгляду справи, викликає обґрунтовані сумніви у достовірності його висновків як судового експерта.
Крім того, судовий експерт Федоренко О.П. під час опитування заявив про те, що він не виїжджав до м. Іллінці, обстеження транспортних засобів в місці їхнього знаходження не проводив. З його слів, висновок складено за фотографіями, які, ніби то зроблено його керівником Білим О.Г.
Оскільки, зі слів експерта Федоренко О.П., висновок №СЕ-19/102-25/16990-АВ від 18.08.2025 складено ним без обстеження транспортних засобів в місці їх знаходження, за його відсутності в місці знаходження піддослідних об`єктів, за чужими фотографіями. - дане експертне дослідження не може вважатися повним дослідженням, а відповідно висновок - обґрунтованим та об`єктивним.
Позаяк судовим експертом не проведено жодного експертного дослідження, - відповіді на поставлені судом питання, викладені у висновку №СЕ-19/102-25/16990-АВ від 18.08.2025, не є обгрунтованими, а висновок експерта - недопустимим доказом.
Звернено увагу суду, на розмір ринкової вартості причепу ГКБ 8350,1981 року випуску, визначений без обстеження, урахування технічного стану ТЗ і лише виходячи з року випуску. Наслідком такого «обстеження» є визначення ринкової вартості в розмірі 11670,00 грн.
При цьому, ринкова вартість причепа, який знаходяться у належному технічному, стані, укомплектований вісьма пневматичними шинами, вісьма металевими дисками, самоскидним механізмом, кузовом, за «висновком експерта» є меншою за ринкову вартість однієї з чотирьох відсутніх пневматичних шин (7873,00 грн.) та одного з чотирьох відсутніх металевих дисків (5488,63 грн.), що сумарно становить 13361,63 грн., на автомобілі марки КАМАЗ.
Наведене порівняння доводить нелогічність експертних висновків, необґрунтованість, недостовірність визначеної експертом ринкової вартості обох ТЗ, порушення експертом принципів законності, об`єктивності і повноти дослідження при складенні висновку.
Враховуючи те, що висновок судового експерта Федоренко О.П. №СЕ-19/102-25/16990-АВ від 18.08.2025 складено без обстеження експертом піддослідних транспортних засобів, а з пояснень експерта ОСОБА_4 , безпосереднє експертне дослідження проводилося особою, яку не попереджали про кримінальну відповідальність відповідно до ст. 384 КК України, чию участь в проведенні експертизи не зазначено у висновку експерта, кваліфікацію іншої особи як судового експерта не підтверджено у встановленому порядку, ні суду, ні позивачці не повідомлено про дату і час обстеження піддослідних транспортних засобів, представник позивача вважає висновок судового експерта Вінницького НДКЕЦ, Федоренко О.П. №СЕ-19/102-25/16990- АВ від 18.08.2025 недопустимим доказом відповідно до ч.1 ст.78 ЦПК України, оскільки його отримано не в порядку, передбаченому ЦПК України.
Разом з тим, представник позивача вважає Звіти про незалежну оцінку піддослідних КТЗ від 01.04.2025, виконані ТОВ «Експертсервіс.юа» на замовлення відповідача, офіційними документами, мають юридичну силу, підтверджують обсяг дій суб`єкта оціночної діяльності щодо процедури з оцінки майна, містять висновки про вартість майна і можуть бути використаним в якості належного письмового доказу на підтвердження ринкової вартості об`єкта оцінювання.
Зазначеними звітами підтверджено задовільний технічний стан автомобіля КАМАЗ 53213 та причепа ГКБ 8350 станом на 01.04.2025. ТЗ з лютого 2025 року перебувають у одноосібному володінні відповідача.Це доводить протиправне навмисне пошкодження автомобіля КАМАЗ 53213, зафіксоване у висновку судового експерта Федоренко О.П.. підтверджене фотознімками, вчинене відповідачем з метою зменшення розміру грошової компенсації належної позивачці за поділ спільного майна подружжя.
З огляду на викладене, Звіти про незалежну оцінку автомобіля КАМАЗ 53213 та причепа ГКБ 8350, складені ТОВ «ЕКСПЕТРСЕРВІС.ЮА» 01.04.2025, як зазначає представник позивача, є належними доказами, оскільки містять інформацію стосовно предмета доказування, що узгоджується з приписами ст.77 ЦПК України, тобто містять достовірну, об`єктивну інформацію щодо ринкової вартості піддослідних колісних транспортних засобів на час розгляду справи та допустимими доказами, оскільки складені з дотриманням вимог ст.ст.29 - 31 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» сертифікованим суб`єктом оціночної діяльності і фіксують дійсну ринкову вартість спільного майна подружжя.
Відповідач ОСОБА_2 та його представник, адвокат Щавінський К.С., в судове засідання не з`явився. В поданій до суду заяві останній просив розгляд справи проводити у відсутності сторони відповідача, при вирішенні спору просив врахувати висновки, викладені у висновку експерта.
Враховуючи неявку в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 
Заслухавши пояснення позивачки та її представника, врахувавши доводи представника відповідача, заслухавши відповіді судового експерта на питання для роз`яснення висновку, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи позивача, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню частково з наступних підстав. 
Так, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами.
Зокрема, ч. 3 ст. 12 та ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
При цьому, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів (частини перша-третя статті 89 ЦПК України)).
Судом встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , сторони у справі, з 17.11.2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який, згідно рішення Іллінецького районного суду Вінницької області №131/1560/24 від 04 грудня 2024 року, розірвано. Вказані обставини підтверджуються даними копії свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_5 , виданого 17 листопада 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Іллінецького районного управління юстиції Вінницької області (а.с.4), та даними копії рішення Іллінецького районного суду Вінницької області №131/1560/24 від 04 грудня 2024 року (а.с.6).
За час спільного проживання та перебування у шлюбі у 2016 році сторони придбали майно, зокрема:
- транспортний засіб марки КАМАЗ, моделі 53213, типу СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ ВАНТАЖНИЙ САМОСКИД, 1991 року випуску, червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 ;
- транспортний засіб марки ГКБ, моделі 8350, типу ПРИЧІП СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ ПР-САМОСКИД, 1981 року випуску, зеленого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 .
Право власності на вказані транспортні засоби зареєстровано 11.11.2016 року за відповідачем ОСОБА_2 , що підтверджується даними Відповіді №1495594 від 19.06.2025 року з Єдиного державного реєстру транспортних засобів щодо наявності ТЗ та параметрами власника або ТЗ (ідентифікатор відповіді від ЄДРТЗ: 461091345), сформованої засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» за запитом судді Марчук В.І.
Факт придбання транспортних засобів у період шлюбу, їх належність сторонам на праві спільної сумісної власності та перебування в одноосібному користуванні відповідача ОСОБА_2 визнається стороною позивача та не заперечується стороною відповідача. При цьому, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Між сторонами виник спір щодо поділу спільної сумісної власності вищезазначених транспортних засобів. 
Позивачка звернулася до суду з метою поділу неподільних речей – автомобіля з причепом, що перебувають у спільній сумісній власності, бо набуті за час перебування у шлюбі з відповідачем. Варіантом вирішення такого спору бачить відмову від своєї частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль з причепом і отримання від відповідача грошової компенсації за цю частку (1/2 їх вартості) тим самим надавши згоду на присудження компенсації за свою частку у праві спільної сумісної власності на майно.
За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто, суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Положеннями ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).
Таким чином, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Отже, виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 210/2492/19.
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).
Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).
Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України).
Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.
Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (див. пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).
Суть поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. Під час здійснення поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а у разі недосягнення згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Обсяг майна, яке подружжя просить поділити, повинен охоплювати все спільно набуте ними у шлюбі майно з метою найбільш ефективного вирішення спору про його поділ у межах одного провадження (постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, від 23 січня 2024року у справі № 523/14489/15-ц).
Отже, рівність часток подружжя під час поділу майна обумовлена обсягом спільного майна та його вартістю.
Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
Оскільки автомобіль з причепом є неподільними речами в розумінні частини другої статті 183 ЦК України й відповідно не можуть бути поділені без втрати їх цільового призначення, транспортними засобами фактично користується відповідач, позивач має право одержати від відповідача грошову компенсацію вартості його частки.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 зазначила, що вимоги про визнання за відповідачем права власності на автомобіль і стягнення на користь позивачки відповідної грошової компенсації треба розглядати як вимогу про поділ цієї неподільної речі шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього компенсації замість частки позивачки у праві спільної сумісної власності на автомобіль. Унаслідок виділення останнього у власність відповідачеві і такого стягнення право спільної сумісної власності на автомобіль припиняється.
Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (близькі за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц, від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від3 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц і від 9 червня 2021 року у справі № 760/789/19).
Таким чином, оскільки спірне майно (автомобіль з причепом) набуте під час шлюбу сторін та є їхньою спільною сумісною власністю, то позивачка ОСОБА_1 має право на отримання компенсації 1/2 вартості такого майна, й відповідно предметом доказування в даній справі є вартість транспортних засобів.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Так, для визначення вартості спірних транспортних засобів за зверненням позивачки ОСОБА_1 ТОВ «ПОДІЛЛЯ ЕКСПЕРТНИЙ ЦЕНТР» проведено оцінку майна. Зокрема, згідно поданого з позовною заявою Звіту ТОВ «ПОДІЛЛЯ ЕКСПЕРТНИЙ ЦЕНТР» №29-30 з незалежної оцінки майна станом на 04 квітня 2025 року, вартістю наданого на дослідження мана складає 539476,00грн., а саме: вантажний автомобіль КАМАЗ 53213,1991р.в., - 480040,00грн., причіп ГКБ 8350, 1981р.в., - 59436,00грн.
В свою чергу, на замовлення відповідача ОСОБА_2 ТОВ «Експертсервіс.юа» також проведено оцінку для визначення ринкової вартості спірних транспортних засобів. Згідно поданих відповідачем Звітів ТОВ «Експертсервіс.юа» про незалежну оцінку: ринкова вартість автомобіля КАМАЗ, моделі 53213, типу СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ ВАНТАЖНИЙ САМОСКИД, 1991 року випуску, червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; VIN-код НОМЕР_3 , на дату оцінки (01.04.2025 року) складає (заокруглено) 315400,00грн.; ринкова вартість причепа марки ГКБ, моделі 8350, спеціалізований причіп пр-самоскид-Е, 1981 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; VIN-код НОМЕР_4 , зеленого кольору, на дату оцінки (01.04.2025 року) складає (заокруглено) 58600,00грн.
Оскільки сторонами не досягнуто домовленостей щодо розміру спірного майна, для визначення ринкової вартості спірних автомобіля з причепом було призначено судову транспортно-товарознавчу експертизу. Проведення експертизи доручено Вінницькому науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України. 
Відповідно до висновку експерта №СЕ-19/102-25/16990-АВ від 18.08.2025 року: ринкова вартість транспортного засобу марки КАМАЗ, моделі 53213, типу СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ ВАНТАЖНИЙ САМОСКИД, 1991 року випуску, червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; VIN-код НОМЕР_3 , на дату проведення експертизи, а саме 06.08.2025 року могла становити 202483,31грн.; ринкова вартість транспортного засобу марки ГКБ, моделі 8350, типу спеціалізований причіп пр-самоскид, 1981 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; ідентифікаційний номер рами НОМЕР_4 , зеленого кольору на дату проведення експертизи, а саме 06.08.2025 року могла становити 11670,00грн.
Відповідач погодився з такою вартістю спірних транспортних засобів.
Натомість сторона позивача не погоджується з такою вартістю автомобіля з причепом, та вважає висновок експерта №СЕ-19/102-25/16990-АВ від 18.08.2025 року неналежним та недопустимим доказом.
Надаючи оцінку висновку суб`єкта оціночної діяльності від 01.04.2025 року та висновку судового експерта №СЕ-19/102-25/16990-АВ від 18.08.2025 року про ринкову вартість транспортних засобів, суд вважає, що саме висновок судової транспортно-товарознавчої експертизи встановлює вартість автомобіля з причепом станом на день розгляду цієї справи, яку суд отримав 27.08.2025 року, оскільки висновок суб`єкта оціночної діяльності виготовлено до початку розгляду справи у суді (01.04.2025).
Що стосується позиції представника позивача, що висновок експерта є неналежним доказом у справі то суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2ст. 102 ЦПК України, предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.
Відповідно до положень частини першої статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу за сукупності таких умов:1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами(стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
Відповідно до ч. 1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Статтею ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, як серед іншого, висновками експертів.
У судовому засіданні було допитано експерта ОСОБА_4 , який надав вичерпні пояснення щодо порядку проведення товарознавчої експертизи, застосованих підходів до оцінки майна. Зокрема, судовий експерт підтвердив свій висновок та пояснив, що при складанні висновку ним використовувався «Бюлетень автотоварознавця», в якому зазначена середня ринкова вартість транспортних засобів аналогічних моделей. При визначенні ринкової вартості спірного автомобіля з причепом враховувалися комплектації спірних транспортних засобів та відповідні коефіцієнти. Вказав, що проведення огляду спірних транспортних засобів за місцем знаходження проводив керівник ОСОБА_5 , що не вплинуло результати експертизи. 
Вказуючи на висновок експерта як на неналежний та достовірний доказ представник позивача зазначає підставами для цього непроведення огляду об`єктів дослідження безпосередньо самим судовим експертом та за відсутності сторони позивача. 
З приводу вказаного, суд зазначає, що, згідно п.3.9 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України №53/5 від 08.10.1998р., на що посилається представник позивача, виклик учасників процесу в разі необхідності провести огляд об`єкта за його місцезнаходженням здійснюється «за потреби», а не в обов`язковому порядку. Про бажання брати участь в проведенні огляду об`єктів дослідження за їх місцезнаходженням стороною позивача не виказувалось при вирішенні питання про признання судової транспортно-товарознавчої експертизи.
Щодо непроведення огляду об`єктів дослідження безпосередньо самим судовим експертом, суд зазначає, що відповідне проведення огляду іншою особою не вплинуло на висновки судового експерта. Зокрема, судовим експертом враховано експлуатаційні пошкодження, відсутність трьох коліс та кермової колонки на автомобілі, при визначенні ринкової вартості спірного автомобіля з причепом враховувалася комплектація спірного автомобіля та відповідні коефіцієнти. Визначення ринкової вартості транспортних засобів проведено згідно інформації «Бюлетень автотоварознавця». Фактично ж сторона позивача не погоджується із вартістю транспортних засобів. Навмисне пошкодження відповідачем автомобіля з метою зменшення розміру грошової компенсації належної позивачці не доведено в ході розгляду справи. Стороною позивача не надану суду свого висновку експерта на підтвердження вартості спірного майна та не заявлено клопотання про проведення повторної експертизи. 
З огляду на викладене, суд вважає висновок експерта повним, логічним, послідовним, таким, що ґрунтується на спеціальних знаннях та відповідає вимогам процесуального закону, а тому бере його до уваги як належний і допустимий доказ у справі. Висновок експерта складений з урахуванням технічних, технологічних характеристик транспортних засобів, їх технічного стану на підставі відповідної технічної, довідкової, облікової документації та обстеження, встановлених під час їх огляду транспортних засобів, проведеного у присутності відповідача.
За таких обставин, судом встановлено, що спірне майно, транспортний засіб марки КАМАЗ, моделі 53213, типу СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ ВАНТАЖНИЙ САМОСКИД, 1991 року випуску, червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , та транспортний засіб марки ГКБ, моделі 8350, типу ПРИЧІП СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ ПР-САМОСКИД, 1981 року випуску, зеленого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 , зареєстровані за ОСОБА_2 було набуте сторонами під час перебування у шлюбі, тому це майно є їх спільною сумісною власністю і підлягає розподілу, оскільки кожна із сторін має право на 1/2 частину від спільного майна.
Таким чином, враховуючи, що спірне майно, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд вважає за необхідне визнати спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вищевказані транспортні засоби та в порядку поділу спільного майна подружжя, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини вартості транспортних засобів, що враховуючи майновий стан відповідача, не буде для останнього надмірним тягарем.
Вирішуючи спір про поділ спільного майна подружжя, суд виходить із його оціночної вартості, визначеної станом на момент розгляду справи, що забезпечує справедливий баланс майнових інтересів сторін.
При цьому суд враховує фактичний порядок користування транспортними засобами, які на даний час перебувають у володінні та користуванні ОСОБА_2 , що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами, а отже підлягає врахуванню при визначенні способу поділу майна.
Судом встановлено, що загальна вартість транспортних засобів, набутих сторонами під час шлюбу, становить 214153,31 грн. Відповідно, вартість ідеальної частки кожного з подружжя у спільному майні становить 107076,66 грн.
З огляду на неможливість або недоцільність поділу спірного майна в натурі без втрати його цільового призначення, а також враховуючи фактичне користування транспортними засобами відповідачем, суд дійшов висновку про доцільність передачі спірних транспортних засобів у особисту приватну власність ОСОБА_2 із одночасним стягненням на користь ОСОБА_1 грошової компенсації вартості її частки у спільному майні.
У зв`язку з поділом майна за кожною із сторін підлягає визнанню право особистої приватної власності на визначене майно, а право спільної сумісної власності сторін на нього припиняється відповідно до частини третьої статті 372 Цивільного кодексу України, згідно з якою у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності припиняється.
Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково, а з ОСОБА_2 на її користь підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частки спільного майна – автомобіля з причепом, у розмірі 101241,66 грн. та 5835,00 грн., відповідно, із передачею спірних транспортних засобів у особисту приватну власність відповідача. 
Щодо заходів забезпечення позову, вжитих згідно ухвали Іллінецького районного суду Вінницької області №131/733/25 (провадження №2-з/131/5/2025) від 12 травня 2025 року, суд вказує наступне.
Відповідно до ч.ч.7, 8 ст.158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.
Приймаючи до уваги, що учасниками справи не заявлено вмотивованого клопотання про скасування арешту транспортних засобів, а тому такі заходи забезпечення позову продовжують діяти у відповідності до положень ст.158 ЦПК України.
Згідно положень ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
ОСОБА_1 при поданні позову сплатила судовий збір за подання позову в розмірі 2697,38 грн.
Оскільки позов ОСОБА_1 задоволено частково (на 39,70%), тому відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1070,86 грн., пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З врахуванням викладеного та керуючись ст.ст. 57, 60, 61, 63, 69, 70, 71 СК України , ст.ст. 4, 10-13, 43, 44, 76-81, 83, 133, 141, 259, 263, 265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В : 
Позов ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступне майно:
- транспортний засіб марки КАМАЗ, моделі 53213, типу СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ ВАНТАЖНИЙ САМОСКИД, 1991 року випуску, червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 ;
- транспортний засіб марки ГКБ, моделі 8350, типу ПРИЧІП СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ ПР-САМОСКИД, 1981 року випуску, зеленого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 .
Провести поділ спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме: транспортного засобу марки КАМАЗ, моделі 53213, типу СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ ВАНТАЖНИЙ САМОСКИД, 1991 року випуску, червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , і транспортного засобу марки ГКБ, моделі 8350, типу ПРИЧІП СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ ПР-САМОСКИД, 1981 року випуску, зеленого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 . 
Припинити право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на транспортний засіб марки КАМАЗ, моделі 53213, типу СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ ВАНТАЖНИЙ САМОСКИД, 1991 року випуску, червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , та на транспортний засіб марки ГКБ, моделі 8350, типу ПРИЧІП СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ ПР-САМОСКИД, 1981 року випуску, зеленого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 .
В порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с.Варварівка Іллінецького району Вінницької області, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки с.Райки Іллінецького району Вінницької області, зареєстрованої по АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 : 
- грошову компенсацію замість частки позивачки ОСОБА_1 у праві спільної сумісної власності на майно подружжя – вартості 1/2 частини транспортного засобу марки КАМАЗ, моделі 53213, типу СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ ВАНТАЖНИЙ САМОСКИД, 1991 року випуску, червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , в розмірі 101241,66 грн. /сто одна тисяча двісті сорок одна гривня шістдесят шість копійок/, 
- грошову компенсацію замість частки позивачки ОСОБА_1 у праві спільної сумісної власності на майно подружжя – вартості 1/2 частини транспортного засобу марки ГКБ, моделі 8350, типу ПРИЧІП СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ ПР-САМОСКИД, 1981 року випуску, зеленого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 , в розмірі 5835,00 грн. /п`ять тисяч вісімсот тридцять п`ять гривень/,
припинивши право ОСОБА_1 на її частку у цьому майні та виділивши вказані транспортні засоби в особисту приватну власність ОСОБА_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1070,86 грн. /одна тисяча сімдесят гривень вісімдесят шість копійок/ понесених витрат по сплаті судового збору.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити 
Заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, застосовані на підставі ухвали Іллінецького районного суду Вінницької області №131/733/25 (провадження №2-з/131/5/2025) від 12 травня 2025 року, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. 
Рішення суду може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Повне рішення складено 04 травня 2026 року.
Повне найменування сторін:
позивач – ОСОБА_1 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 ;
відповідач – ОСОБА_2 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 .

Суддя Іллінецького районного суду Вінницької області		  Валентина МАРЧУК