Справа №:755/13244/24
Провадження №: 2/755/2527/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" квітня 2026 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:
головуючого судді - Гаврилової О.В.,
за участю секретарів: Авраменко Л.І., Василенко В.Є., Гречаної Ю.О., Ткаченко О.В.,
учасники справи:
представник позивача - адвокат Карасьов О.С., 
представник відповідача - адвокат Лантух Я.В.
інші учасники справи - не з`явилась,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Любенко Тетяна Миколаївна, про визнання недійсним заповіту, -

в с т а н о в и в:
Позивач ОСОБА_1 через представника - адвоката Зінкевича Дмитра Валерійовича звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Любенко Тетяна Миколаївна, про визнання недійсним заповіту.
Згідно заявлених вимог, позивач просить суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 , який посвідчений 13 липня 2021 року та зареєстрований в реєстрі за №707 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кашик Лідією Романівною.
Вимоги позову обґрунтовані тим, що сторони у справі є синами ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 87 років. Після реєстрації спадкової справи позивачу стало відомо, що 13 липня 2021 року ОСОБА_3 був складений заповіт, яким остання все своє майно заповіла лише одному сину - відповідачу у справі. Однак, 13 квітня 2012 року нею був складений заповіт, за яким вона все своє майно заповіла в рівних частках обом синам - сторонам у справі. Позивач зазначає, що вважає заповіт від 13 липня 2021 року недійсним, оскільки на момент його складання матері було 84 роки, в останні роки в неї розвився віковий склероз і почастішали випадки несприйняття дійсних подій, її стан здоров`я був нестабільний. Також позивачу відомо, що у ОСОБА_3 не було наміру та волевиявлення заповідати все майно лише одному сину - відповідачу, оскільки жодних конфліктів між позивачем та його матір`ю не було і протягом всього життя вона мала чіткий намір розпоряджатися належним їй майном на користь двох синів. Також позивач зазначає, що підпис, який міститься на заповіті та почерк написаного на ньому від руки тексту викликає сумніви, оскільки відрізняється від підпису та почерку спадкодавця на інших документах, а саме на заповіті від 13 квітня 2012 року.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 05 серпня 2024 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. 
Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.
02 вересня 2024 року представником відповідача ОСОБА_2 - адвокатом Полчаніновою О.В. подано до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідач підтверджує, що сторони у справі є синами ОСОБА_3 . Сторонами подані заяви про прийняття спадщини після смерті матері. За доводами відзиву, твердження позивача про те, що у матері були певні ознаки вікового склерозу, що на його думку свідчить про не усвідомлення в повній мірі значення своїх дій та не можливість керувати ними, а також про те, що у ОСОБА_3 не було наміру та вільного волевиявлення заповідати все своє майно лише одному сину, оскільки раніше нею був складений заповіт на двох синів, а тому позивач ставить під сумнів дійсність підпису та почерку рукописного тексту у заповіті, що, на його думку, відрізняються від підпису та почерку ОСОБА_3 в інших документах, не відповідають дійсності, а на підтвердження вказаних обставин щодо наявності у заповідачки хвороби, яка могла вплинути на усвідомлення нею своїх дій при складенні заповіту, відсутності дійсного волевиявлення при складенні оспорюваного заповіту та щодо сумнівів з приводу дійсності підпису та почерку у заповіті, відсутні жодні докази. Також, відповідач вважає, що не заслуговують на увагу суду доводи позивача про недійсність заповіту, внаслідок того факту, що раніше - 13.04.2012 ОСОБА_3 було складено заповіт, яким все своє майно вона заповідала в рівних долях своїм синам, і протягом життя мала намір розпорядитися своїм майном на користь двох синів. Крім того, відповідач вважає безпідставними доводи позивача про вік заповідачки і вплив цього віку на усвідомлення заповідачкою своїх дій, оскільки законом не встановлено жодних граничних вікових обмежень для складання заповіту. При цьому, основною законодавчою вимогою до заповідачів є те, що право на заповіт здійснюється особисто фізичною особою з повною цивільною дієздатністю, яка встановлюється нотаріусом в порядку, визначеному законом. Відповідач зазначає, що зміст оспорюваного заповіту від 13.07.2021 повністю відповідає закону, оскільки складений особисто ОСОБА_3 , яка була дієздатна, мала вільне волевиявлення та в повній мірі усвідомлювала значення своїх дій, заповіт складено у письмовій формі, із зазначенням місця і часу його складення, дати та місця народження заповідача, підписаний особисто заповідачем та посвідчений приватним нотаріусом і зареєстрований у реєстрі, відтак жодна із передбачених ст. 1257 ЦК України обставин відсутня та зміст заповіту не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача. Крім цього, нотаріусом, яким посвідчено даний заповіт було дотримано порядок посвідчення заповіту, зокрема послідовно вчинено всі необхідні для цього дії. Відповідач вказує, що належних та допустимих доказів про невідповідність заповіту внутрішній волі заповідача позивачем не надано та жодними доводами та засобами доказування не доведено наявність порушень вимог закону щодо посвідчення заповіту, відтак позов є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. (т.1 а.с.64-70). 
09 вересня 2024 року представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Зінкевичаем Д.В. подано до суду відповідь на відзив, у якій наводяться доводи аналогічні викладеним у позовній заяві та зазначається, що відповідачу відомо, що мати мала на меті здійснити поділ між Позивачем та Відповідачем, що відображається в заповіті від 13 квітня 2012 року, однак не дивлячись на вік матері та стан її здоров`я, Відповідач зловживав своїм правом щодо спонукання матері до укладання нового заповіту, не дивлячись на її вік та стан здоров`я, що суперечить принципам добросовісності, розумності та справедливості. (т.1 а.с.104-109). 
16 вересня 2024 року представником відповідача ОСОБА_2 - адвокатом Полчаніновою О.В. подані до суду заперечення, в яких зазначається, що заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт, скласти новий заповіт, внести до заповіту зміни. Тому, на думку відповідача, доводи позивача щодо дійсності попереднього заповіту від 13.04.2012, яким матір мала намір залишити належне їй майно позивачу і відповідачу порівну, не мають значення при вирішенні даного спору, оскільки новий заповіт скасовує попередній, а відмінність волі заповідача, викладеної у новому заповіті, ніяким чином не може свідчити про недійсність такого заповіту. Доводів позивача про те, що оспорюваний заповіт є недійсним, оскільки на момент його складання матері сторін у справі було 84 роки, в останні роки в неї розвивався віковий склероз і почастішали випадки несприйняття дійсних подій, її стан здоров`я був нестабільний, відповідач вважає зазначає не обґрунтованими та безпідставними, оскільки право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю, при цьому обмеження щодо віку заповідача чи наявність хвороб, які не впливають на усвідомлення особою своїх дій і на здатність керувати ними, не передбачено законодавством, як підстава для обмеження права особи на складення заповіту і не є законною підставою для визнання заповіту недійсним. При цьому, відповідачем вказується на ненадання позивачем доказів на підтвердження доводів щодо випадків несприйняття заповідачкою дійсних подій та її нестабільного стану здоров`я. Також у запереченнях зазначається, що твердження позивача про відсутність у заповідачки наміру залишати все своє майно відповідачу не мають жодного доказового підґрунтя, а відсутність конфліктів між позивачем і заповідачкою не є належним і допустим доказом того, що воля матері на укладення оспорюваного заповіту не була реальною. Крім того, відповідач зазначає, що наявність у будь-кого сумнівів щодо справжності підпису та почерку не є підставою для визнання недійсним заповіту, посвідченого приватним нотаріусом, яким встановленого особу заповідача і її дієздатність. Відповідач вважає незрозумілими твердження позивача про зловживання відповідачем своїми правами і яким чином це могло вплинути на волю спадкодавця на складення оспорюваного заповіту, який є одностороннім правочином. До того ж, про наявність і зміст оспорюваного заповіту сторони у справі дізналися лише після відкриття спадщини, відтак складення оспорюваного заповіту було особистою волею заповідачки і її мотиви та підстави для складення заповіту, відмінного від попереднього змісту, були відомі лише їй самій. Також у запереченнях вказується на свободу заповіту. (т.1 а.с.57-60). 
Ухвалою Дніпровського районного суд міста Києва від 17 жовтня 2024 року витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Любенко Тетяни Миколаївни належним чином засвідчену копію спадкової справи № 72093235, що відкрита після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою Дніпровського районного суд міста Києва від 10 грудня 2024 року постановлено: витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю «Евомед» належним чином засвідчені: копії Дослідження № 8598 головного мозку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від 22 липня 2021 року; копії МРТ головного мозку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від 22 липня 2021 року; копії записів лікаря під час здійснення Дослідження № 8598 головного мозку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від 22 липня 2021 року; копії всіх інших наявних документів, заключення та записи лікарів Товариства з обмеженою відповідальністю «Евомед», що стосуються ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; витребувати у Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3 Дніпровського району м. Києва належним чином засвідчені копії медичних документів (медичну картку, висновки, заключення) та історію хвороб ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 21 березня 2025 року справу прийнято до провадження судді Гаврилової О.В., призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження до підготовчого засідання.
Ухвалою Дніпровського районного суд міста Києва від 23 травня 2025 року витребувано у Національної служби здоров`я України: оригінали всієї наявної медичної документації (медичні картки, висновки, заключення, історії хвороби тощо) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) в паперовому або електронному вигляді.
Ухвалою Дніпровського районного суд міста Києва від 18 вересня 2025 року призначено в даній справі посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено Державній установі «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України», провадження у справі зупинено на час проведення експертизи.
22 січня 2025 року з Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» надійшли матеріали цивільної справи разом з висновком судово-психіатричного експерта №1712 від 17 грудня 2025 року.
Ухвалою Дніпровського районного суд міста Києва від 26 січня 2026 року поновлено провадження у вказаній цивільній справі.
Ухвалою Дніпровського районного суд міста Києва від 04 березня 2026 року відмовлено в задоволені клопотання позивача ОСОБА_1 про призначення повторної комплексної посмертної судово-психіатричної експертизи.
Ухвалою Дніпровського районного суд міста Києва від 04 березня 2026 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за цим позовом та призначено справу до судового розгляду по суті.
Ухвалою Дніпровського районного суд міста Києва від 22 квітня 2026 року відмовлено в задоволені клопотання позивача ОСОБА_1 про призначення повторної комплексної посмертної судово-психіатричної експертизи.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, його представник - адвокат Карасьов О.С. в судовому засіданні підтримав позовній вимоги та просив позов задовольнити, надав пояснення аналогічні доводам, викладеним у заявах по суті справи та додатково зазначив, що поведінка ОСОБА_3 була не логічною, оскільки в 2012 році вона склала заповіт на обох синів, а в 2021 році лише на відповідача, хоча відносини позивача з матір`ю не погіршувались. Підпис на оспорюваному заповіті сторона позивача вважає підробленим. Зазначив, що спадкодавець мала хвороби, які впливають на нервову систему та головний мозок, отже вона не могла в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій, мала сплутану свідомість. Також представник на поставлені запитання повідомив, що йому не відомо, чи перебувала ОСОБА_3 під стороннім доглядом, не відомо, з ким вона проживала. На обліку у лікаря-психіатра не перебувала. Позивач 2 - 3 рази на місяць спілкувався з матір`ю: інколи заїжджав, інколи спілкувався телефоном. З боку позивача догляд за матір`ю не здійснювався. Зазначив про відсутність підстав для складання нового заповіту.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, його - адвокат Лантух Я.В. в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити, надав пояснення аналогічні доводам, викладеним у заявах по суті справи та додатково зазначив, що ОСОБА_3 була особою похилого віку і мала хвороби, які не впливали на усвідомлення нею значення своїх дій, між посвідченням оспорюваного заповіту та смертю спадкодавця пройшов значний час. ОСОБА_3 проживала сама, в разі потреби самостійно зверталась до лікарів. Позивач протягом тривалого часу проживає на межами України, догляд за матір`ю здійснював відповідач, який проживає в Україні, має довготривалі відрядження, проте раз на місяць приїжджав до матері - допомагав по домогосподарству. Зазначив, що інколи спадкодавця провідувала сусідка, приносила продукти з магазина. При цьому ОСОБА_3 самостійно отримувала пенсію, розпоряджалась нею, самостійно зверталась до лікарів.
Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Любенко Т.М. в судове засідання не з`явилась, в поданій заяві просила розглядати справу за її відсутності (т.1 а.с.135). 
Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. 
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України)
Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.
Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.
Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.
Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть (т.1 а.с. 145-146) та свідоцтвом про смерть (т.1 а.с. 153).
Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на все належне їй майно.
Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є синами ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвами про народження (т.1 а.с. 75, 141-зворот).
04 березня 2024 року позивачем ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Любенко Т.М. подано заяву про прийняття спадщини (т.1 а.с. 136-139). 
18 липня 2024 року відповідачем ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Любенко Т.М. також подано заяву про прийняття спадщини (т.1 а.с.149-152). 
Як убачається з матеріалів справи, 13 квітня 2012 року ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогачем В.В., зареєстрований в реєстрі за №639, за яким на випадок своєї смерті ОСОБА_3 зробила таке розпорядження: усе її майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що належатиме їй на день смерті, і на що вона за законом матиме право, заповіла в рівних долях кожному: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (т.1 а.с.5). 
Крім того, 13 липня 2021 року ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кашик Л.Р., зареєстрований в реєстрі за №707, за яким на випадок своєї смерті ОСОБА_3 зробила таке розпорядження: усе її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла своєму сину ОСОБА_2 (т.1 а.с.165). 
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У ч. 1 ст. 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Згідно із ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).
Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ч.1 ст. 1235 ЦК України).
Цивільний кодекс України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.
Згідно з ч. 2 ст. 1236 ЦК України заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.
Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадови чи службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
Заповіт є правочином і на нього поширюються загальні правила про правочини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ЦК правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо підписаний стороною. Підпис є обов`язковим атрибутом письмового правочину та підтверджує волевиявлення сторони. 
Заповіт, як вид одностороннього правочину (дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків), повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідними для чинності правочину.
Як передбачено ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.1 ст.203 ЦК України), особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності ( ч. 2 ст. 203 ЦК України), волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України), правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст. 203 ЦК України), правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6 ст. 203 ЦК України).
Відповідно до ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це право, а також заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.
Частина 2 ст. 1257 ЦК України встановлює, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).
Також у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі №674/461/16-ц зроблено висновок, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, як на одну з підстав для визнання заповіту від 13 липня 2021 року недійсним, посилається на те, що підпис, який міститься на заповіті та почерк написаного на ньому від руки тексту викликає сумніви, оскільки відрізняється від підпису та почерку спадкодавця на інших документах, а саме на заповіті від 13 квітня 2012 року.
На підтвердження цих обставин стороною позивача подані до суду копії: заповіту ОСОБА_3 від 13 квітня 2012 року; заяви ОСОБА_3 про призначення житлової субсидії від 05 березня 2017 року; заяви ОСОБА_3 про нарахування субсидії від 05 березня 2017 року; декларації про доходи і витрати ОСОБА_3 від 05 березня 2017 року. (т.1 а.с.5, 8, 9, 10)
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Відповідно ст. 229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 ЦПК України)
Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
За змістом ст. 76, 77 ЦПК України суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.
У Цивільному процесуальному кодексі України призначення експертизи відбувається за клопотанням учасників справи, якщо виникає потреба у спеціальних знаннях для з`ясування обставин, що мають значення для справи.
Згідно ч. 1 ст. 103 ЦПК України, суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
Також учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. (ч. 1 ст. 106 ЦПК України)
Судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів дізнання, досудового та судового слідства. (ст.1 Закону України «Про судову експертизу»)
Почеркознавча експертиза - комплекс заходів, що спрямовані на встановлення приналежності почерку рукопису й підпису конкретній людині. Зазвичай застосовується для визначення справжності підпису або виявлення фальсифікації документа. Почеркознавча експертиза є підвидом криміналістичної експертизи.
Спеціальні знання - це професійні знання, вміння та навички в галузі науки, техніки, мистецтва або ремесла, набуті шляхом навчання чи досвіду, які не є загальновідомими та використовуються для вирішення кримінальних чи цивільних справ.
Спеціальними вважають знання, що не є загальнопоширеними, загальновідомими і здобуваються в результаті цілеспрямованої професійної підготовки та досвіду практичної роботи в якій небудь діяльності та являють собою систему знань про певні об`єкти, явища і закономірності, що досліджуються відповідною галуззю науки. 
Стороні позивача в підготовчому засіданні роз`яснювалось право заявити клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, а також необхідність проведення такої експертизи, з огляду на наведені позивачем підстави позову. Проте позивач не подавав клопотань про призначення судової почеркознавчої експертизи.
Без проведення почеркознавчої експертизи неможливо достовірно встановити, чия саме рука підписала документ, отже відсутність такої експертизи - це втрата найбільш прямого доказу щодо встановлення дійсності підпису спадкодавця на заповіті.
Аналіз документів нотаріальної справи може вказати на невідповідність в книзі реєстрації нотаріальних дій, розбіжності в текстах, помилки в реквізитах.
Показаннями свідків може бути підтверджено, що заповідач не мав наміру складати такий заповіт, не відвідував нотаріуса.
Проте позивачем не було заявлено клопотань про витребування матеріалів нотаріальної справи по посвідченню оспорюваного заповіту, як і не було подано заяв про виклик свідків.
Наявна в матеріалах справи медична документація не підтверджує наявності у заповідача вад або такого стану здоров`я, який би унеможливлював власноручне підписання нею оспорюваного заповіту та написання в ньому рукописного тексту про складання тексту заповіту з її слів, прочитання нею заповіту в голос і його власноручне підписання (що відображено в тексті оспорюваного заповіту).
За наведених обставин, суд приходить до висновку, що надані стороною позивача копії документів: заповіту ОСОБА_3 від 13 квітня 2012 року; заяви ОСОБА_3 про призначення житлової субсидії від 05 березня 2017 року; заяви ОСОБА_3 про нарахування субсидії від 05 березня 2017 року; декларації про доходи і витрати ОСОБА_3 від 05 березня 2017 року, не є достовірними та достатніми доказами неналежності підпису та рукописного тексту на заповіті заповідачу ОСОБА_3 , а відповідно й доказами відсутності у спадкодавця волевиявлення на складання оспорюваного заповіту.
Посилання в позовній заяві на те, що у заповідача не було наміру заповісти все майно виключно відповідачу не підтверджені жодним доказом в розумінні ст.76-80 ЦПК України, як і доводи про відсутність між позивачем та матір`ю конфліктів.
Викладені позивачем у відповіді на відзив доводи про недобросовісну поведінку відповідача та його вплив на спадкодавця щодо складання нею оспорюваного заповіту також є припущеннями позивача, адже доказів на підтвердження таких обставин (як то спонукання до вчинення заповіту, присутності при його складанні тощо) матеріали справи не містять.
Отже стороною позивача не доведено, що підпис та/ або рукописного тексту на оспорюваному заповіті не належить заповідачу ОСОБА_3 . 
Іншою підставою для визнання заповіту недійсним позивач вказує нестабільний стан здоров`я спадкодавця, не сприйняття нею дійсних подій.
Право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).
Пунктом 1 ч. 1 ст. 1234 ЦК України визначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.
Згідно із частинами першою, другою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Системний аналіз норм ЦК України свідчить, що відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України виключно підстави недійсності правочину, визначені у статті 225, статті 231 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.
З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі статті 225 ЦК України звертається: (а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; (б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (див., зокрема, постанову Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року в справі № 161/17119/16-ц, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2021 року в справі № 307/3040/19). 
Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.
Отже, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.
Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.
Правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Предметом судово-психіатричної експертизи є психічний стан особи у певні юридично значимі проміжки часу. Психічний стан особи у певні юридично значимі проміжки часу визначається з метою надання відповіді на запитання, поставлені особою або органом, яка (який) залучила(в) експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи.
Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях.
Судово-психіатричну експертизу проводять державні спеціалізовані судово-психіатричні установи Міністерства охорони здоров`я України.
Судово-психіатричну експертизу проводять особи, які відповідають вимогам, передбаченим статтею 10 Закону України «Про судову експертизу».
Частинами 1 та 2 ст. 102 ЦПК України визначено, що висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.
Згідно роз`яснень, наведених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, інші докази (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду України від
29 лютого 2012 року № 6-9цс12 та від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, у постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 359/3849/14-ц (провадження № 61-5896св18), від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження№ 61-837св19), від 27 жовтня 2021 року у справі № 182/6521/16 (провадження № 61-1461св21), від 10 листопада 2021 року у справі № 212/1409/18 (провадження № 61-9053св21) та від 22 грудня 2021 року у справі
№ 203/3778/14-ц (провадження № 61-14978св21).
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19).
Обов`язковість вимог статті 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 77 ЦПК України. (постанова Верховного Суду від
07 серпня 2023 року у справі № 752/23412/18 (провадження № 61-6596св23)
Підставою для визнання заповіту недійсним може бути не просто хвороба, навіть, важка, а абсолютна неспроможність заповідача в момент складання заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (ВССУ, № 343/1571/14-ц, від 26 жовтня 2016 року)
Відповідно до постанов Верховного Суду України №6-1531цс16 від 28 вересня 2016 року, №36-9цс12 від 29 лютого 2012 року, №6-9цс12 від 29 лютого 2012 року підставою для визнання правочину недійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент його вчинення розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Зазначене дає підстави для висновку, що підставою для визнання правочину недійсним згідно із частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 13 січня 2021 року у справі № 242/61/19 (провадження № 61-8132св20).
У справі про оспорювання правочину, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, позивач має довести не тільки стан фізичної особи в момент вчинення правочину (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо), але й те що під впливом такого стану фізична особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (див.: постанову Верховного Суду від 30 травня 2024 року у справі № 229/7156/19).
Ухвалою Дніпровського районного суд міста Києва від 18 вересня 2025 року за клопотанням позивача призначено в даній справі посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено Державній установі «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України».
Згідно Висновку судово-психіатричного експерта №1712 від 17 грудня 2025 року (т.2 а.с.176-178), складеного на виконання ухвали суду від 18 вересня 2025 року, судовими експертами Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» Ревенок О.А. та Опейдою С.В., на поставлені судом питання надані наступні відповіді:
« ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на період укладання заповіту 13.07.2021 не виявляла ознак психічного розладу.
За своїм психічним станом ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на момент укладання заповіту 13.07.2021 усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.»
03 березня 2026 року представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Зінкевичем Д.В. було подано до суду клопотання про призначення повторної комплексної посмертної судово-психіатричної експертизи, обґрунтоване тим, що висновок судово-психіатричного експерта №1712 від 17 грудня 2025 року суперечить іншим матеріалам справи та викликає сумнів у його правильності.
Ухвалою Дніпровського районного суд міста Києва від 04 березня 2026 року відмовлено в задоволені клопотання позивача ОСОБА_1 про призначення повторної комплексної посмертної судово-психіатричної експертизи, з огляду на передчасність цього клопотання до дослідження судом доказів у справі.
20 квітня 2026 року представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Карасьовим О.С. було подав до суду клопотання про призначення повторної комплексної посмертної судово-психіатричної експертизи, обґрунтоване тим, що висновок судово-психіатричного експерта №1712 від 17 грудня 2025 року суперечить іншим матеріалам справи та викликає сумнів у його правильності. 
До клопотання було долучено висновок фахівця №4 від 20 квітня 2026 року (т.2 а.с.252-253).
Ухвалою Дніпровського районного суд міста Києва від 22 квітня 2026 року відмовлено в задоволені клопотання позивача ОСОБА_1 про призначення повторної комплексної посмертної судово-психіатричної експертизи, в якій наведено детальне обґрунтування щодо викладених стороною позивача доводів, за якого суд дійшов висновку про відповідність висновку судово-психіатричного експерта №1712 від 17 грудня 2025 року вимогам щодо його правильності, обґрунтованості, узгодженості з іншими матеріалами справи.
Додатково до наведеного в ухвалі суду обґрунтування суд зазначає, що висновок експертів є повним та науково обґрунтованим, відповідає вимогам ст. 102 ЦПК України, надані експертами відповіді на поставлені судом питання є чіткими та однозначними, висновок узгоджується з іншими наявними в матеріалами доказами (наданою сторонами та витребуваною судом медичною документацією), отже ставити під сумнів викладені при експертному дослідженні висновки, підстав немає.
Верховний Суд у постанові від 05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17 зазначив, що статтею 110 ЦПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
У висновку судово-психіатричного експерта №1712 від 17 грудня 2025 року надано докладний аналіз всій наявній медичній документації, у тому числі й МРТ-дослідженню головного мозку №8598 від 22.07.2021 (т.1 а.с.217, т. 2 а.с.17-18)
Так, у цьому дослідженні викладено висновок, згідно якого у ОСОБА_3 виявлені МРТ-ознаки нейродегенеративного захворювання з переважним ураженням лобно-скроневої долі (лобно-скронева лобарна дегенерація); Помірні прояви субкортикальної атеросклеротичної енцефалопатії на тлі змішаної, симетричної, гідроцефалії та дифузної церебральної атрофії. Ретроцеребральна киста. 
За матеріалами справи вбачається та у висновку судово-психіатричного експерта №1712 від 17 грудня 2025 року проаналізовано, що перед проведенням МРТ-дослідження ОСОБА_3 заповнила анкету пацієнта, де серед іншого, відображені скарги пацієнта - запаморочення, оніміння правої сторони (т.2 а.с.16).
За наслідками консультації лікаря-кардіолога 08.11.2021, ОСОБА_4 встановлені діагнози: ішемічна хвороба серця, дифузний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба І стадії, 1 ступеню, ризик помірний. Дисцикруляторна енцефалопатія. Також лікарем відображено задовільний загальний стан пацієнта. (оригінали документів, що надавались на експертне дослідження)
Згідно медичної карти амбулаторного хворого, ОСОБА_3 02.11.2021 була на прийомі у сімейного лікаря, який встановив їй основний діагноз - ішемічна хвороба серця - зі стенокардією, стан середньої важкості. (оригінал медичної карти надавався на експертне дослідження)
Жодна із виявлених у ОСОБА_3 хвороб не віднесена до Переліку тяжких захворювань, розладів, травм, станів, що дають право працівнику на отримання відпустки без збереження заробітної плати на дитину, якій не встановлено інвалідність, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2018 р. № 1162.
За змістом медичної документації вбачається, що ОСОБА_3 зверталась до лікарів особисто, в серпні та вересні 2021 року пройшла вакцинацію від Коронавірусної хвороби (COVID-19).
З пояснень представників сторін не вбачається, що за ОСОБА_3 здійснювався сторонній догляд (тимчасовий або постійний), остання інколи зверталась до сусідки за придбанням продуктів.
Поважний вік ОСОБА_3 на час складання оспорюваного заповіту (повні 84 роки) не є безумовною обставиною того, що вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та/ або керувати ними.
Також матеріали справи не містять доказів того, що в момент вчинення заповіту від 13 липня 2021 року ОСОБА_3 перебувала під впливом лікарських засобів, медикаментів, психотропних речовин тощо, які б впливали на її свідомість та здатність усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними.
Наведені позивачем доводи про непослідовність дій ОСОБА_3 , яка в 2012 році склала заповіт на користь обох синів, а через дев`ять років - на користь лише одного із них, також є безпідставними, адже такі міркування суперечать принципу свободи заповіту.
Інші докази у справі висновку судово-психіатричного експерта №1712 від 17 грудня 2025 року також не спростовують.
На дослідження експертам були надані всі подані сторонами та витребувані судом документи.
Після проведення експертного дослідження клопотань про витребування або долучення доказів від сторін не надходило. Також сторони не подавали заяв про виклик свідків і не надавали особистих пояснень у справі, їх представництво в процесі здійснювалось виключно адвокатами.
А тому, даних та матеріалів, які були представлені для дослідження експертам було достатньо і вони не викликали сумніву у їх достовірності, у зв`язку з чим експертами не були заявлені перед судом відповідні клопотання.
Виходячи з наведеного, висновок судово-психіатричного експерта №1712 від 17 грудня 2025 року приймається судом, як належний, допустимий та достовірний доказ в даній справі.
За викладених обставин, за матеріалами справи не встановлено, що в момент складання та підписання оспорюваного заповіту ОСОБА_3 була абсолютно неспроможною розуміти значення своїх дій та/ або керувати ними.
Частиною 1 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках.
При вирішенні даного спору суд також звертає увагу, що підстави позову за якими мати сторін на час складання оспорюваного заповіту через хворобу, вік тощо не могла сприймати дійсність та не могла керувати своїми діями, а також водночас підписання оспорюваного заповіту та зазначення в ньому рукописного тексту не заповідачем, а іншою особою, є взаємовиключними, оскільки предмет доказування кожної з обставин, на яку посилається на підтвердження своїх доводів позивач, передбачає встановлення відмінних за правовою природою юридичних фактів.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на викладене вище, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність визначених законом підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Любенко Тетяна Миколаївна, про визнання недійсним заповіту, через недоведеність позовних вимог. 
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі.
Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
До закінчення судових дебатів у справі, представником відповідача зроблена відповідна заява.
Згідно вимог п.5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України у разі необхідності в резолютивній частині також вказується про: призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дату, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру понесених нею судових витрат.
За вказаних обставин, суд вважає за необхідне призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати понесені відповідачем на правничу допомогу та встановити відповідачу строк на подання доказів щодо їх розміру.
Враховуючи наведене та керуючись статями 15, 16, 203, 207, 215, 225, 1216-1218, 1220, 1233-1236, 1247, 1257 Цивільного кодексу України, статтею 34 Господарського кодексу України, статтями 2-5, 8, 10, 12, 13, 76-81, 89, 95, 102, 105, 141, 209, 258, 259, 263-265, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в :
У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Любенко Тетяна Миколаївна (місцезнаходження: м. Київ, вул. Братства тарасівців, буд. 3, офіс 310), про визнання недійсним заповіту - відмовити.

Призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати на 11 травня 2026 року на 12 годину 00 хвилин, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва (м. Київ, вул. Пластова, буд.3, каб.43).
Встановити відповідачу строк для подання доказів щодо розміру понесених ним судових витрат на правничу допомогу - до 27 квітня 2026 року включно.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України. 

Повне рішення суду складено 01 травня 2026 року.

Суддя: