ОКРЕМА ДУМКА

24 березня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/25846/14 

судді Вронської Г.О.

у справі за позовом Науково-виробничого підприємства "Академія" товариства інвалідів Київського району м. Харкова

до Акціонерного товариства "ПІРЕУС БАНК МКБ"

про стягнення коштів,

Короткий зміст позовних вимог
1. Науково-виробниче підприємство "Академія" товариства інвалідів Київського району м. Харкова (далі - Позивач, Скаржник-2) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "ПІРЕУС БАНК МКБ" (далі - Відповідач, Скаржник-1) про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у сумі 399 936,94 грн та процентів за користування ними у сумі 222 977,75 грн.
2. В обґрунтування позовних вимог Позивач вказував про встановлення у постанові Вищого господарського суду України від 31.07.2014 у справі №5023/6400/11-33/226 того, що кредитний договір від 10.06.2008 №К/08-15, договір іпотеки від 10.06.2008 №1/08-23, договір іпотеки від 10.06.2008 №1/08-24, договір застави від 10.06.2008 №З/08-25, договір щодо розгляду документів для отримання кредиту від 15.03.2008, договір на відкриття банківського рахунку від 10.04.2008 №222/08 та договір про порядок погашення боргу під відкладальною умовою від 10.06.2008 №З/08-25/1 є неукладеними. З огляду на це Позивач стверджує про безпідставність набуття Відповідачем грошових коштів.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
3. Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.10.2024 у справі №910/25846/14 позов задоволено частково. Стягнуто з Відповідача на користь Позивача безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 399 936,94 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено.
4. Суд першої інстанції в частині задоволення позовних вимог дійшов висновку, що отримане Відповідачем майно - грошові кошти у загальному розмірі 399 936,94 грн відповідно до положень статей 1212 та 1214 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України є безпідставно набутим майном, яке підлягає поверненню Позивачу.
Відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення процентів за користування безпідставно набутими грошовими коштами в сумі 222 977,75 грн, суд першої інстанції виходив з того, що у даному випадку, розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами встановлено законом, а саме частиною другою статті 625 ЦК України, а не статтею 1048 ЦК України, яку за аналогією закону до спірних правовідносин просив застосувати Позивач.
5. Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 28.11.2024 (дата судового рішення з урахуванням ухвали про виправлення описки від 09.12.2024) заяву Позивача щодо компенсації витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково. Стягнуто з Відповідача на користь Позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 890,73 грн. В іншій частині вимог заяви відмовлено.
6. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 31.03.2025:
- апеляційну скаргу Відповідача на рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2024 у справі №910/25846/14 залишено без задоволення. Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладено на Відповідача;
- апеляційну скаргу Позивача на рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2024 у справі №910/25846/14 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення процентів за користування безпідставно набутими грошовими коштами скасовано та ухвалено нове рішення - про часткове задоволення вказаної вимоги:
1) викладено пункт 2 резолютивної частини рішення в редакції, згідно з якою стягнуто із Відповідача на користь Позивача безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 399 936,94 грн та 2 432,49 грн процентів за користування безпідставно набутими грошовими коштами;
2) викладено пункт 3 резолютивної частини рішення в редакції, згідно з якою стягнуто із Відповідача в дохід Державного бюджету України судовий збір у розмірі 8 048,05 грн.
У решті рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2024 у справі №910/25846/14 залишено без змін.
Стягнуто з Відповідача на користь Позивача судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 58,33 грн.
7. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 31.03.2025 апеляційну скаргу Відповідача на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2024 залишено без задоволення.
8. Разом із тим, оскільки основне рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2024 було скасоване в частині відмови у стягненні процентів за користування безпідставно набутими грошовими коштами з ухваленням нового - про часткове задоволення вказаної вимоги, суд апеляційної інстанції здійснив перерахунок розміру витрат правничої допомоги.
9. Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2024 у справі №910/25846/14 змінено в частині присудженої до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу. Викладено пункт 2 резолютивної частини додаткового рішення в редакції, згідно з якою стягнуто із Відповідача на користь Позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 933,22 грн. У решті додаткове рішення залишено без змін.
Короткий зміст вимог касаційних скарг. Узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги, та стислий виклад позиції інших учасників справи
10. 09 травня 2025 року Відповідач (Скаржник-1) із використанням підсистеми "Електронний суд" подав касаційну скаргу, в якій просив:
- поновити строк на касаційне оскарження та відкрити касаційне провадження у справі №910/25846/14;
- скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 31.03.2025 у справі №910/25846/14 в частині задоволених позовних вимог. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким у їх задоволенні відмовити повністю;
- скасувати додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 31.03.2025 у справі №910/25846/14 в частині задоволених вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити повністю;
- судові витрати покласти на Позивача.
11. Підставами касаційного оскарження у тексті касаційної скарги Скаржник-1 визначив пункти 1, 4 частини другої статті 287 ГПК України:
- щодо пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України - суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, а саме:
1) пункт 6 статті 3 та статтю 1212 ЦК України без урахування висновків, зроблених у постановах Верховного Суду від 04.08.2021 у справі №185/446/18 та від 11.01.2023 у справі №548/741/21;
2) статті 256, 257, 267 ЦК України без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 13.08.2019 у справі №910/11614/18 та від 01.06.2021 у справі №910/9544/19;
3) статтю 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини";
4) статтю 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 04.08.2021 у справі №185/446/18 та від 11.01.2023 у справі №548/741/21;
5) частину шосту статті 75 ГПК України;
6) частину сьому статті 75 ГПК України без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 30.08.2022 у справі №904/1427/21, від 08.08.2019 у справі №922/2013/18, від 25.03.2021 у справі №911/2961/19; 
- щодо пункту 4 частини другої статті 287 ГПК України - суди попередніх інстанцій порушили норми процесуального права, а саме частини шосту, сьому, восьму статті 75, частину другу статті 77, статті 236, 238, 111-7 ГПК України у редакції, яка діяла станом на 13 липня 2014 року, частини першу, четверту, п`яту статті 236 ГПК України, оскільки не врахували, що:
1) обставини, встановлені ухвалою про закриття кримінального провадження і звільнення особи від відповідальності, підлягають доказуванню в загальному порядку при розгляду справи господарським судом;
2) докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються, зокрема, відповідно до статті 222 Кримінального процесуального кодексу України відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого, прокурора та у відповідному обсязі;
3) у мотивувальній частині рішень суд не зазначив фактичних обставин, встановлених ним, та змісту спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, та не надав мотивованої оцінки кожному аргументу Скаржника-1.
12. 11 травня 2025 року Позивач (Скаржник-2) із використанням підсистеми "Електронний суд" також подав касаційну скаргу, в якій просив:
- поновити строк на касаційне оскарження, прийняти касаційну скаргу, відкрити касаційне провадження та витребувати справу №910/25846/14;
- рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 31.03.2025 у справі №910/25846/14 в частині відмови у стягненні процентів скасувати, ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог - стягнути проценти за користування безпідставно отриманими грошима у розмірі 222 977,75 грн;
- здійснити перерозподіл судових витрат.
13. Підставою касаційного оскарження Скаржник-2 визначив пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, а саме - суди попередніх інстанцій неправильно застосували статтю 1048 та частину другу статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) без урахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/1238/17 та від 10.04.2018 у справі №910/10156/17.
Зміст та мотиви окремої думки
14. Постановою Верховного Суду від 24.03.2026 касаційні скарги Позивача та Відповідача задоволено частково. Рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2024, додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2024, постанову Північного апеляційного господарського суду від 31.03.2025, ухвалену за результатами перегляду рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2024, постанову Північного апеляційного господарського суду від 31.03.2025, ухвалену за результатами перегляду додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2024, додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.04.2025 у справі №910/25846/14 скасовано. Справу №910/25846/14 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
15. Верховний Суд, ухвалюючи постанову від 24.03.2026 у цій справі, вказав, що суди попередніх інстанцій неправильно визначили момент початку перебігу позовної давності за вимогами про повернення безпідставно набутих Банком належних Позивачу грошових коштів - з моменту набуття чинності постановою Вищого господарського суду від 31.07.2014 у справі №5023/6400/11-33/226. Верховний Суд у постанові від 24.03.2026 у цій справі виходив з того, що оскільки Договори є неукладеними, такі Договори не могли створювати правову підставу для отримання грошових коштів Банком, відповідно відлік позовної давності у спірних правовідносинах розпочинає свій перебіг з часу, коли Позивач дізнався або міг дізнатися про вибуття від нього майна (здійснення оплат з його рахунку неуповноваженою особою) на користь Банку. В обґрунтування цієї позиції Суд посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 01.06.2021 у справі №910/9544/19, які стосуються правовідносин, пов`язаних з перерахуванням грошових коштів на підставі нікчемних договорів. На думку Суду, такі висновки є релевантними і до правовідносин у справі №910/25846/14, адже як неукладені договори, такі і нікчемні правочини, не створюють правових наслідків і на них не поширюється презумпція правомірності правочину, визначена статтею 204 ЦК України. 
16. Я не погоджуюся висновками Верховного Суду, викладеними у цій справі №910/25846/14 у постанові від 24.03.2026, з огляду на таке.
17. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
18. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.
19. У цій справі судами попередніх інстанцій встановлено, що у 2008 році між Позивачем та Відповідачем було укладено низку договорів, у тому числі кредитний договір № К/08-15 від 10.06.2008. 12 червня 2008 року на виконання умов вказаних договорів ОСОБА_1 здійснив перерахування грошових коштів з розрахункового рахунку Позивача на користь Відповідача у загальному розмірі 399 936 грн. 94 коп.
20. У 2011 році Позивач звернувся до господарського суду з позовом про визнання вказаних договорів недійсними. Рішенням господарського суду міста Києва від 04.02.2014 у справі № 5023/6400/11-33/226, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.05.2014, позовні вимоги задоволено, визнано перелічені вище договори недійсними, зобов`язано Відповідача повернути Позивачу грошові кошти в сумі 399 936,94 грн. Постановою Вищого господарського суду України від 31.07.2014 рішення господарського суду міста Києва від 04.02.2014 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.05.2014 у справі № 5023/6400/11-33/226 скасовано, у задоволенні позовних вимог відмовлено. Вищий господарський суд України у постанові від 31.07.2014 дійшов висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними внаслідок їх не укладення. 
21. 11 листопада 2014 року Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Відповідача про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у сумі 399 936,94 грн та процентів за користування безпідставно набутими грошовими коштами в сумі 222 977,75 грн, посилаючись на безпідставність набуття вказаних коштів Відповідачем, оскільки у постанові Вищого господарського суду України від 31.07.2014 року по справі №5023/6400/11-33/226 встановлено, що кредитний договір № К/08-15 від 10.06.2008, договір іпотеки № 1/08-23, від 10.06.2008, договір іпотеки № 1/08-24, від 10.06.2008, договір застави № З/08-25 від 10.06.2008, договір щодо розгляду документів для отримання кредиту від 15.03.2008, договір на відкриття банківського рахунку № 222/08 від 10.04.2008, договір про порядок погашення боргу під відкладальною умовою № З/08-25/1 від 10.06.2008, є неукладеними. 
22. Вказані позовні вимоги є предметом розгляду у цій справі №910/25846/14. 
23. Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.10.2024 у справі №910/25846/14 позов задоволено частково; стягнуто з Відповідача на користь Позивача безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 399 936 грн. 94 коп.
24. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 31.03.2025 рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення процентів за користування безпідставно набутими грошовими коштами скасовано та ухвалено нове - про часткове задоволення вказаної вимоги; у решті рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2024 у справі №910/25846/14 залишено без змін.
25. Суди попередніх інстанцій визнали обґрунтованою вимогу Позивача про стягнення з Відповідача безпідставно набутих коштів у розмірі 399 936 грн. 94 коп. на підставі 1212 ЦК України. При цьому суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що саме з моменту набрання законної сили постановою Вищого господарського суду України від 31.07.2014 у справі №5023/6400/11-33/226, якою встановлено факт неукладення кредитного договору № К/08-15 від 10.06.2008 та інших договорів, у Відповідача виник обов`язок повернути Науково-виробничому підприємству "Академія" товариства інвалідів Київського району м. Харкова безпідставно перерахованих грошових коштів у загальному розмірі 399 936,94 грн. Оскільки Позивач звернувся з позовом про стягнення з Відповідача безпідставно набутих грошових коштів у сумі 399 936,94 грн. на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України та процентів за користування безпідставно набутими грошовими коштами в сумі 222 977,75 грн 11 листопада 2014 року, що підтверджується відміткою календарного штемпелю на поштовому конверті, пропуску строку позовної давності немає.
26. У контексті цього необхідно зауважити, що відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
27. За обставинами цієї справи, оскільки на час звернення Позивача з першим позовом у 2011 році про визнання договорів недійсними недійсність договорів прямо не була встановлена законом, і договори не були визнані недійсними судом, у сторін не було підстав вважати, що зобов`язання за вказаними договорами не підлягають виконанню. Позивач, дізнавшись про існування кредитного договору № К/08-15 від 10.06.2008 та інших договорів, вважав їх укладеними, але неправомірними, у зв`язку з чим звернувся до суду з вимогами про визнання договорів недійсними та про повернення виконаного за договорами. 
28. Про те, що договори є неукладеними, а відтак, не створювали правової підстави для отримання грошових коштів Банком, Позивач дізнався з постанови Вищого господарського суду України від 31.07.2014 у справі №5023/6400/11-33/226. До встановлення судом факту неукладеності договорів такі договори вважалися сторонами укладеними та такими, що підлягають виконанню. До цього моменту Позивач не знав та не міг знати про відсутність правової підстави для переказу Відповідачу спірних грошових коштів у сумі 399 936,94 грн та не міг звернутися до суду з позовом про повернення Відповідачем коштів, набутих без достатньої правової підстави. Іншими словами, з постанови Вищого господарського суду України від 31.07.2014 у справі №5023/6400/11-33/226 Позивач зміг довідатися про порушення його прав саме у спосіб набуття Відповідачем коштів Позивача без достатньої правової підстави. До цього моменту Позивач, вважаючи свої права порушеними фактом укладення неправомірних договорів, вживав заходів для припинення саме такого порушення - звернувся ще у 2011 році до суду з позовом про визнання договорів недійсними. 
29. Зважаючи на викладене вважаю посилковими твердження про релевантність висновків щодо правовідносин, пов`язаних з перерахуванням грошових коштів на підставі нікчемних договорів, до правовідносин, пов`язаних з поверненням грошових коштів після встановлення факту неукладеності договорів. Спільним є те, що як неукладені договори, так і нікчемні правочини, не створюють правових наслідків, проте можливість сторін довідатися про це має різне підґрунтя. Так, оскільки нікчемність правочину випливає з положень законодавства, сторона має можливість, ознайомившись із законодавством, дізнатися, що правочин є нікчемним та не створює правових наслідків. Натомість у випадку неукладеності договору такий факт ще належить встановити, і до цього моменту - до встановлення судом факту неукладеності договору - сторона не в усіх випадках може знати про те, що такий договір не породжує правових наслідків, оскільки є неукладеним. 
30. У зв`язку з цим вважаю правильними висновки судів попередніх інстанцій у цій справі про те, що моментом початку перебігу строків позовної давності щодо вимог про стягнення безпідставно набутих грошових коштів відповідно до статті 1212 ЦК України у цьому випадку є саме момент набрання законної сили постановою Вищого господарського суду України від 31.07.2014 у справі №5023/6400/11-33/226, з якої Позивач довідався про неукладеність договорів, на виконання яких були перераховані спірні кошти. Інакший підхід створює ризик необґрунтованих перешкод для доступу сторони до правосуддя та підриває право особи на справедливий суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 

Суддя Г. Вронська