ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.05.2026 	м. Івано-Франківськ	Справа № 909/1298/25	
Господарський суд Івано-Франківської області у складі: 
судді Рочняк О. В.
секретар судового засідання Михайлюк А.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи 
за позовом: Івано-Франківської окружної прокуратури 
76019, вул. Василіянок, 48, м. Івано-Франківськ 
в інтересах держави в особі Міністерства розвитку громад та територій України
01135, пр-т Берестейський, 14, м. Київ
до відповідача: Акціонерного товариства "Укрпошта" 
01001, вул. Хрещатик, 22, м. Київ
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Фонд державного майна України 
01133, вул. Генерала Алмазова, 18/9, м. Київ
про витребування нерухомого майна - нежитлових приміщень: поштове відділення площею 480,4 кв. м. та гаражі загальною площею 254,6 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1932944226212

за участю представників:
від прокуратури: Гоголь Віталій Васильович;
від позивача: Суховолець Уляна Андріївна (в режимі відеоконференції);
від відповідача: Хоружа Наталія Володимирівна (в режимі відеоконференції);
від третьої особи: не з`явилися

ВСТАНОВИВ: Івано-Франківська окружна прокуратура звернулася до Господарського суду Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Міністерства розвитку громад та територій України з позовом до Акціонерного товариства "Укрпошта" про витребування нерухомого майна - нежитлових приміщень: поштове відділення площею 480,4 кв. м. та гаражі загальною площею 254,6 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1932944226212.
Згідно з ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 17.11.2025, суд (суддя Стефанів Т.В.) прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі; постановив здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; призначив підготовче засідання на 17.12.2025, встановив сторонам строк для надання відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечення.
26.11.2025 через систему "Електронний суд" до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву від 26.11.2025 (вх.№19423/25).
01.12.2025 через систему "Електронний суд" до суду від прокуратури надійшла відповідь на відзив від 01.12.2025 (вх.№19581/25).
01.12.2025 через систему "Електронний суд" до суду від позивача надійшли письмові пояснення від 01.12.2025 (вх.№19614/25).
02.12.2025 через систему "Електронний суд" до суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив від 02.12.2025 (вх.№19771/25).
04.12.2025 через систему "Електронний суд" до суду від відповідача надійшло клопотання від 04.12.2025 (вх.№19914/25) про закриття провадження у справі №909/1298/25 у зв`язку з відсутністю предмета спору.
08.01.2026 через систему "Електронний суд" до суду від відповідача надійшли письмові пояснення від 08.01.2026 (вх.№314/26) з додатками.
Указом Президента України від 13.12.2025 № 933/2025 Стефанів Т. В. призначено на посаду судді Центрального апеляційного господарського суду.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.01.2026 у зв`язку із тим, що наказом Господарського суду Івано-Франківської області від 23.12.2025 № 5-Б/с суддю Стефанів Т.В. відраховано зі штату суддів Господарського суду Івано-Франківської області, що унеможливлює подальший розгляд справи суддею, справу №909/1298/25 передано на розгляд судді Рочняк О.В.
Згідно з ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 13.01.2026, суд прийняв справу №909/1298/25 до розгляду, постановив здійснювати розгляд справи зі стадії підготовчого провадження, підготовче засідання призначив на 09.02.2026. 
За наслідками підготовчого засідання 09.02.2026 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 03.03.2026, про що прокурора та представника відповідача повідомлено в судовому засіданні, а позивача - ухвалою повідомленням від 09.02.2026.
В судовому засіданні 03.03.2026 прокурор заявив клопотання про повернення на стадію підготовчого провадження для розгляду невирішеної судом заяви про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Фонду державного майна України.
Відповідно до ухвали Господарського суду Івано-Франківської області від 03.03.2026, суд постановив повернутися на стадію підготовчого провадження для вирішення заяви Івано-Франківської окружної прокуратури про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Фонду державного майна України.
Згідно з ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 03.03.2026, суд залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Фонд державного майна України та призначив підготовче засідання на 19.03.2026.
19.03.2026 через систему "Електронний суд" від відповідача надійшла заява від 19.03.2026 (вх.№2480/26) про зупинення провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Верховним судом справи №927/187/25.
В судовому засіданні 19.03.2026 прокурор заперечив проти задоволення заяви відповідача про зупинення провадження у справі мотивуючи тим, що розгляд колегією суддів Верховного Суду касаційної скарги АТ "Укрпошта" не є підставою для зупинення провадження у справі в розумінні ст. 228 ГПК України, оскільки відповідно до вимог цієї статті суд може зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду, а не колегією суддів Верховного Суду.
Для постановлення ухвали за наслідками розгляду клопотання про зупинення провадження у справі суд оголосив перерву в судовому засіданні до 24.03.2026.
В судовому засіданні 24.03.2026 суд відмовив в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Верховним судом справи №927/187/25.
За наслідками підготовчого засідання 24.03.2026 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 21.04.2026, про що прокурора та представників сторін повідомлено в судовому засіданні, а третю особу - ухвалою повідомленням від 24.03.2026.
У зв`язку з технічними проблемами в роботі підсистеми відеоконференцзв`язку призначене на 21.04.2026 судове засідання не відбулося.
Відповідно до ухвали Господарського суду Івано-Франківської області від 21.04.2026, суд повідомив учасників справи, що розгляд справи по суті відбудеться 21.05.2026.
В судовому засіданні 21.05.2025 суд завершив розгляд справи суті, перейшов до стадії ухвалення судового рішення та відклав ухвалення та проголошення вступної та резолютивної частини рішення на 28.05.2026. 
ПОЗИЦІЇ СТОРІН
Позиція прокурора. Позовні вимоги мотивовані тим, що:
- відповідач незаконно оформив право приватної власності на спірний об`єкт нерухомого майна, а вибуття цього об`єкта з державної власності порушує інтереси держави у сфері реалізації прав власника об`єкта державної власності, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням ним;
- зміна форми власності майна, переданого АТ "Укрпошта", з державної на приватну поза процедурою приватизації є незаконною, а передача державного майна до статутного фонду акціонерного товариства, створеного внаслідок корпоратизації державного унітарного підприємства, не є способом приватизації такого майна;
- нерухоме майно, передане до статутного фонду акціонерного товариства, 100 відсотків акцій якого залишаються у власності держави, залишається державною власністю;
- власником спірного нерухомого майна є держава в особі Міністерства розвитку громад та територій України, у зв`язку із чим спірне майно підлягає витребуванню у власність держави в особі Міністерства розвитку громад та територій України;
- витребування нерухомого майна від АТ "Укрпошта" надасть змогу державі в особі уповноважених органів реалізувати свій законний інтерес та дозволить в подальшому виконання повноважень та завдань уповноважених державних органів щодо володіння, користування, управління та розпорядження майном, що є у державній власності.
Пред`явлення позову прокурором у такому випадку зумовлено безпідставною зміною правового режиму використання спірного майна з державної на приватну власність, що свідчить про порушення економічних інтересів держави та створює передумови для подальшого відчуження нерухомого майна поза конкурентною процедурою приватизації.
Позиція позивача - Міністерства розвитку громад та територій України. Позивач у письмових поясненнях по суті спору вказав на те, що під час корпоратизації УДППЗ "Укрпошта" шляхом перетворення в АТ "Укрпошта" відбулося включення державного майна до статутного капіталу акціонерного товариства, а не платне відчуження майна, що перебуває у державній або комунальній власності, а отже Мінінфраструктури при затвердженні акту передавання майна до статутного капіталу ПАТ "Укрпошта" діяло виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством. Також в судовому засіданні представниця позивача зазначила, що листом міністерство інформувало органи прокуратури про те, що відповідно чинних на момент передачі до статутного капіталу АТ "Укрпошта" майна норм законодавства така передача майна відбулася правомірно.
Позиція відповідача. Відповідач проти позовних вимог заперечив, мотивуючи тим, що:
- відсутні підстави для здійснення прокурором представництва інтересів держави в суді в інтересах Міністерства розвитку громад та територій України;
- обраний прокуратурою спосіб захисту інтересів держави є неналежним та неефективним;
- АТ "Укрпошта" не порушувало інтересів держави, а відтак позовні вимоги до АТ "Укрпошта" є безпідставними і необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки заявлені до неналежного відповідача;
- передача та/або внесення до статутного капіталу АТ "Укрпошта" майна, яке на момент перетворення закріплювалося за УДППЗ Укрпошта на праві повного господарського відання та перебувало у державній власності, не є приватизацією такого майна;
- право власності на нерухоме майно набуте АТ "Укрпошта" без порушень законодавства, зміна форми власності майна відбулась відповідно до вимог чинного законодавства; 
- висновки, висловлені Вищим господарським судом України і Верховним Судом, на які посилається прокуратура, як на "аналогічні" правові позиції щодо правового режиму державного майна, переданого утворюваним державою акціонерним товариствам, не можуть бути застосовані у даних правовідносинах;
- строк позовної давності для звернення до суду прокуратурою прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства розвитку громад та територій України сплинув та будь-яких доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду не було надано.
Позиція третьої особи.  Фонд державного майна України правом на надання письмових пояснень по справі не скористався.
Як вбачається із ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заслухавши учасників справи, надавши оцінку доказам у відповідності до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, які мають значення для справи, суд встановив таке.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 02.09.2005 затверджено статут Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" (УДППЗ "Укрпошта") (нова редакція). 
За преамбулою цього статуту УДППЗ "Укрпошта" є державним унітарним підприємством і діє як державне комерційне підприємство, що засноване на державній власності і на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 28.09.2004 № 684-р "Про затвердження переліку підприємств, установ та організацій, що передаються до сфери управління Мінтрансзв`язку" належить до сфери управління Міністерства транспорту та зв`язку України - орган управління майном. 
Підприємство створене Державним комітетом зв`язку України шляхом реорганізації Українського державного об`єднання поштового зв`язку "Укрпошта", а також підприємств, які входили до його складу, і є їх правонаступником (наказ Державного комітету зв`язку України від 15.06.1998 №93).
Згідно з п. 4.1 статуту УДППЗ "Укрпошта", майно підприємства складається з основних фондів, обігових коштів, а також інших цінностей, вартість яких відображається у балансі підприємства і належать йому на правах господарського відання.
На підставі рішення виконавчого комітету Галицької селищної ради №6 від 31.01.2008 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія САС №668825 від 03.03.2009, яким підтверджено право державної власності Держави в особі Кабінету Міністрів України, повного господарського відання УДППЗ "Укрпошта" на нежитлове приміщення загальною площею 480,4 кв.м.; гаражі, Б, 254 кв.м., яке знаходиться за адресою: Івано-Франківська обл., Галицький р-н, м. Галич, майдан Різдва (вул. 1 Травня), буд. 11.
Факт реєстрації права власності на вказане майно за державою в особі УДППЗ "Укрпошта» підтверджено витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ССО №456249 від 03.03.2009, та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.08.2025.
Указом Президента України "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" від 09.12.2010 № 1085/2010 Міністерство транспорту та зв`язку України було реорганізоване в Міністерство інфраструктури України. У пункті 5 цього Указу встановлено, що міністерства та інші центральні органи виконавчої влади, що утворюються шляхом реорганізації інших центральних органів виконавчої влади, є правонаступниками органів, які реорганізуються.
Розпорядженням від 17.07.2015 №728-р Кабінет Міністрів України погодився з пропозицією Міністерства інфраструктури України щодо перетворення Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" (ЄДРПОУ 21560045), м. Київ, вул. Хрещатик, 22, у Публічне акціонерне товариство "Укрпошта", 100 відсотків акцій якого належать державі та не підлягають відчуженню, за умови збереження попереднього профілю діяльності підприємств.
16.02.2017 Міністерством інфраструктури України було видано наказ №56 "Про припинення Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" в результаті його перетворення в Публічне акціонерне товариство "Укрпошта", та створення Публічного акціонерного товариства "Укрпошта", 100 відсотків акцій якого належить державі (пункт 2 наказу). 
У пункті 3 зазначеного наказу визначено, що Публічне акціонерне товариство "Укрпошта" є правонаступником Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта".
Наказом Міністерства інфраструктури України від 05.07.2017 №240 "Про затвердження акта передавання майна до статутного капіталу Публічного акціонерного товариства "Укрпошта" затверджено акт передавання майна до статутного капіталу Публічного акціонерного товариства "Укрпошта", що є правонаступником Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта", відповідно до якого Міністерство інфраструктури України з 01.03.2017 передало, а Публічне акціонерне товариство "Укрпошта" прийняло об`єкти державного майна згідно з переліками.
Згідно з переліком об`єктів нерухомого майна, яке обліковувалось на балансі Івано-Франківської дирекції УДППЗ "Укрпошта" та передається до статутного капіталу ПАТ "Укрпошта" (додаток №15 до акта передавання майна до статутного капіталу Публічного акціонерного товариства "Укрпошта", посвідченого нотаріально 05.07.2017), серед іншого, відповідачу було передано, зокрема кіоск, який знаходиться за адресою: Івано-Франківська обл., Галицький р-н, м. Галич, майдан Різдва, буд. 11, (інвентарний номер 9380).
04.10.2019 державним реєстратором Рогатинської районної державної адміністрації Бойчук Ольгою Тарасівною, за Акціонерним товариством "Укрпошта" зареєстровано право власності на нежитлові приміщення: поштове відділення площею 480,4 кв.м. та гаражі загальною площею 254,6 кв.м., що знаходяться за адресою Івано-Франківська обл., Галицький р-н, м. Галич, майдан Різдва, буд. 11, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1932944226212.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності від 14.08.2025, згадане вище право власності на майно за ПАТ "Укрпошта" зареєстровано державним реєстратором на підставі: додатку до Акта передавання до статутного капіталу ПАТ "Укрпошта" (Перелік об`єктів нерухомого майна, яке обліковувалось на балансі Івано-Франківської дирекції УДППЗ "Укрпошта" та передається до статутного капіталу ПАТ "Укрпошта" від 16.02.2017; акту передавання майна до статутного капіталу публічного акціонерного товариства "Укрпошта", що є правонаступником Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" № 240 від 05.07.2017, виданого Міністерством інфраструктури України; наказу Міністерства інфраструктури України від 05.07.2017 № 240 "Про затвердження Акта передавання майна до статутного капіталу публічного акціонерного товариства "Укрпошта"; наказу Міністерства інфраструктури України від 16.02.2017 № 56; наказу Міністерства інфраструктури України від 14.12.2018 № 611 "Про затвердження нової редакції Статуту ПАТ "Укрпошта" та інші питання діяльності"; свідоцтва про право власності від 03.03.2009, виданого Галицькою міською радою.
Впродовж 2017-2021 відповідачем змінювалася організаційно-правова форма з публічного акціонерного товариства на приватне акціонерне товариство, а в подальшому на Акціонерне товариство "Укрпошта", що підтверджується відповідними редакціями статутів товариства, в той же час, пункт 4.1 кожної із редакцій статуту було передбачено, що засновником і єдиним акціонером товариства є держава в особі Міністерство інфраструктури України.
В пунктах 5.4., 5.5 статутів АТ "Укрпошта" визначено, що усе нерухоме та інше майно, передане до статутного капіталу Товариства або набуте Товариством на законних підставах, є його власністю. Державне майно, передане Товариству в господарське відання, користування чи управління, не включається до статутного капіталу Товариства та використовується в порядку, передбаченому законодавством та цим Статутом. Товариство використовує та утримує державне майно, що не підлягає приватизації, відповідно до законодавства. Майно, що є державною власністю і надане товариству в господарське відання, користування чи управління, включається до його активів, але не може бути відчужене у будь-який спосіб без рішення загальних зборів. Списання та передача такого державного майна здійснюється відповідно до законодавства.
Відповідно до листа №51/2-2515ВИХ-25 від 14.08.2025, Івано-Франківська окружна прокуратура просила Фонд державного майна України надати прокуратурі інформацію стосовно факту реєстрації права власності на нерухоме майно, що знаходяться за адресою Івано-Франківська обл., Галицький р-н, м. Галич, майдан Різдва, буд. 11 за ПАТ "Укрпошта" і чи вбачає ФДМ України порушення при її проведенні, чи погоджувалося з фондом питання зміни форми власності спірного нерухомого майна (надавши копії підтверджуючих документів).
У відповідь Фонд державного майна України листом №10-24-21981 від 01.09.2025 повідомив прокуратурі, що дії Фонду щодо внесення даних до Єдиного реєстру об`єктів державної власності залежать від дій суб`єктів управління (в даному випадку - Міністерства інфраструктури України) та наданої ними інформації щодо об`єктів державної власності, зокрема, державного майна, що не увійшло до статутних капіталів господарських товариств. 
Івано-Франківська окружна прокуратура звернулася до Міністерства розвитку громад та територій України із листом №51/2-2514Вих-25 від 14.08.2025, в якому просила міністерство надати прокуратурі інформацію стосовно факту реєстрації права власності на нерухоме майно, нежитлову будівлю поштового відділення, загальною площею 480 кв.м. та гаражі загальною площею 254 кв.м., що розташовані за адресою Івано-Франківська обл., Галицький р-н, м. Галич, майдан Різдва, буд. 11 за ПАТ "Укрпошта" і чи вбачає Міністерство розвитку громад та територій України порушення при її проведенні, чи погоджувалося з міністерством питання зміни форми власності спірного нерухомого майна (надавши копії підтверджуючих документів), чи приймалось міністерством рішення про зміну правового режиму спірного майна, чи вживались або планується вжиття міністерством заходів на їх усунення, якщо ні - навести причини.
Міністерство розвитку громад та територій України листом №21188/16/10-25 від 20.08.2025 повідомило прокуратурі про те, що з урахуванням норм законодавства, чинних на момент передачі до статутного капіталу АТ "Укрпошта" майна, така передача вважається правомірною. При цьому, міністерство зазначило, АТ "Укрпошта" листом від 20.10.2022 №101.002.008.002-6417-22 інформувало Міністерство про звернення до Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого та отримало науково-правовий висновок № 126-01-1662 від 13 січня 2022 щодо правомірності набуття АТ "Укрпошта" права приватної власності на об`єкти нерухомого майна відповідно до норм законодавства України про корпоратизацію і таке майно є приватною власністю АТ "Укрпошта" та не може бути об`єктом державної власності. Тому викладеним у листі Івано-Франківської окружної прокуратури, Міністерство розвитку громад та територій України не вбачається правових підстав для вжиття ним заходів реагування.
Листом №51/2-2941ВИХ-25 від 23.09.2025 Івано-Франківська окружна прокуратура повідомила Міністерству розвитку громад та територій України, що прокуратурою буде заявлено позов в інтересах держави в особі Міністерства розвитку громад та територій України (третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Фонд державного майна України) до Акціонерного товариства "Укрпошта" про витребування нерухомого майна – нежитлових приміщень: поштове відділення площею 480,4 кв.м. та гаражі загальною площею 254,6 кв.м., що розташовані за адресою: Івано-Франківська обл., Галицький р-н (на даний час Івано-Франківський), м. Галич, майдан Різдва, 11., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна1932944226212.
Відповідно до листа Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства №3222-06/86000-05 від 10.12.2025, наданого Офісу генерального прокурора на виконання резолюцій Віце-прем`єр-міністра з питань європейської та євроатлантичної інтеграції України від 27.10.2025 №34801/1/1-25 та від 14.11.2025 №34801/3/1-25 до листів Офісу Генерального прокурора від 17.10.2025 №15/2/2-98203ВИХ-25 та від 06.11.2025 №15/2/2-105398ВИХ-25, Міністерством економіки, довкілля та сільського господарства України (лист №3222-06/86000-05 від 10.12.2025) спільно з Міністерством фінансів України (лист №47040-10-5/33823 від 21.11.2025), Міністерством розвитку громад та територій України (лист №29698/16/10-25 від 14.11.2025), Фондом державного майна України (лист №10-17-28733 від 19.11.2025), Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку (лист №15/02/1944 від 11.11.2025) та Міністерством юстиції України (лист №166060/14718-4-25/8.1.6 від 18.11.2025), опрацьовано питання щодо правового режиму майна державних акціонерних товариств та з урахуванням ухвали Господарського суду Чернігівської області від 23.10.2025 у справі №927/751/25, в якій викладено позицію щодо застосування зворотної дії в часі Закону України "Про управління об`єктами державної власності", виснувавало, що з урахуванням зазначених норм законодавства передача майна вважається правомірною, а питання щодо визначення власника майна, внесеного до статутного капіталу господарського товариства врегульовано на законодавчому рівні.

НОРМИ ПРАВА, ЯКІ ЗАСТОСУВАВ СУД ТА МОТИВИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ
Щодо клопотання відповідача про закриття провадження у справі
Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення по суті спору у зв`язку з виявленням після відкриття провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Так, суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і після відкриття провадження у справі, коли на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.
Водночас відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.
Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або спірні питання врегульовано самими сторонами.
Отже, суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору існував на момент виникнення останнього, але припинив існування в процесі розгляду справи на час (до) ухвалення судом першої інстанції судового рішення. Вказана правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 04.12.2025 у справі №916/1232/24.
Предметом позову у справі, що розглядається, є витребування в АТ "Укрпошта" на користь Міністерства розвитку громад та територій України нерухомого майна.
АТ "Укрпошта" вважає, що оскільки на даний момент введений в дію Закон України "Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб", яким було врегульовано статус майна, внесеного до статутного капіталу господарського товариства, у статутному капіталі якого є корпоративні права держави, а також майна, внесеного до статутного капіталу юридичної особи, засновником (учасником, акціонером) якої є таке господарське товариство, тобто держава визнала право власності такої юридичної особи, предмет спору відсутній.
Так, Верховна Рада України прийняла Закон України "Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб", який набрав чинності 28.02.2025 та введений в дію 28.08.2025.
Водночас зазначений закон не вирішував питання повернення (витребування) спірного майна.
Суд зазначає, що на момент подання позову між сторонами існував спір про право держави на спірне індивідуально визначене нерухоме майно. Водночас із набранням чинності та введенням у дію Закону України "Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб" предмет спору не зник і не припинив свого існування у матеріальному сенсі, оскільки позивач продовжує претендувати на спірний об`єкт.
Наявність суперечностей (протилежних інтересів) між сторонами цього спору щодо спірного об`єкта нерухомості, які виникли за фактом порушення або оспорювання суб`єктивних прав однієї зі сторін щодо права власності іншої та потребують врегулювання сторонами або вирішення судом, свідчить про те, що існує спір про право.
При цьому суд зазначає, що застосування положень Закону України "Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб" є передчасним, оскільки можливість та необхідність їх застосування до спірних правовідносин потребує дослідження під час розгляду справи по суті.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.05.2026 у cправі № 927/751/25, якою залишено без змін постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2026, якою скасовано ухвалу Господарського суду Чернігівської області від 23.10.2025 у цій справі.
З огляду на викладене, в задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору належить відмовити.

Щодо підстав звернення прокурора до суду в інтересах держави в особі позивача
За приписами ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави у суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
В ст. 1 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.
Відповідно до ч. 3, 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах, не може тлумачитися розширено.
Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).
Згідно з ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".
З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 26.07.2018 у справі № 926/1111/15, від 08.02.2019 у справі № 915/20/18).
Відповідно до ч. 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.
У Рішенні від 05.06.2019 № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.
Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Прокурор звертаючись до суду з позовом повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.
Згідно з ч. 4, 7 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Частина четверта статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі 912/2385/18.
Як вбачається з матеріалів справи, позов прокурором подано в особі Міністерства розвитку громад та територій України у зв`язку із невиконанням ним своїх обов`язків щодо захисту інтересів держави у суді.
За змістом пунктів 1, 2 Положення про Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.06.2015 №460, Міністерство розвитку громад та територій України (Мінрозвитку) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.
Мінрозвитку є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику, зокрема, у сфері надання послуг поштового зв`язку. Згідно з підпунктом 55 пункту 4 Положення вбачається, що згідно покладених на Мінрозвитку завдань Міністерство виконує відповідно до законодавства функції з управління об`єктами державної власності.
Відповідно до п. 4.1 статутів відповідача (в редакціях, чинних протягом 2017-2021 років) засновником і єдиним акціонером товариства є держава в особі Міністерства інфраструктури України, яке надалі перейменовано на Міністерство розвитку громад та територій України.
Також суд встановив, що до вчинення реєстраційної дії щодо реєстрації спірного майна на праві приватної власності за відповідачем, право власності на це нерухоме майно було зареєстроване за державою в особі Міністерства транспорту та зв`язку України, яке було реорганізовано в Міністерство розвитку громад та територій України.
Отже, саме на Міністерство розвитку громад та територій України як правонаступника Міністерства транспорту та зв`язку України були покладені повноваження власника спірного майна, яке, за твердженням прокурора, незаконно вибуло із державної власності.
З урахуванням наведеного, органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, є Міністерство розвитку громад та територій України.
Як вбачається з матеріалів справи, прокурор звертався до Міністерства розвитку громад та територій України з листом від 14.08.2025 №51/2-2514ВИХ-25, у якому повідомив про виявлені порушення законодавства при реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ПАТ "Укрпошта", а також просив повідомити про вжиті заходи щодо усунення цих порушень.
Тобто прокурором було повідомлено позивача про виявлені порушення та необхідність вжиття заходів представницького характеру для захисту законних інтересів держави.
Мінрозвитку у листі від 20.08.2025 №21188/16/10-25 повідомило прокурору, що не вбачає правових підстав для вжиття Міністерством заходів реагування.
Відтак, Міністерством розвитку громад та територій України особисто підтверджено нездійснення жодних дій, спрямованих на звернення до суду з відповідним позовом, що свідчить про його бездіяльність щодо захисту інтересів держави.
Отже, підставою реалізації прокурором представницьких функцій стала усвідомлена пасивна поведінка позивача, який є компетентним органом у спірних правовідносинах, і у разі виявлення порушень законодавства має право звернутись до суду щодо захисту порушених інтересів, однак цього не зробив і не планує робити.
Зважаючи на викладене та виходячи із предмету і підстав позову, сформульованих прокурором, суд дійшов висновку, що прокурор правильно визначив Міністерство розвитку громад та територій України позивачем, оскільки він є компетентним органом, втім не звернувся до суду з позовом з метою захисту порушених інтересів держави.
Також суд зазначає, що у спірних правовідносинах наявний як державний, так і суспільний інтерес, оскільки безпідставна зміна правового режиму використання спірного майна з державної на приватну власність свідчить про порушення економічних інтересів держави та створює передумови для подальшого відчуження нерухомого майна поза конкурентною процедурою приватизації.
У порядку ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокуратура листом №51/2-2941ВИХ-25 від 23.09.2025 повідомила позивача про намір подати позов в інтересах держави в особі Міністерства розвитку громад та територій України про витребування нерухомого майна.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що Івано-Франківська окружна прокуратура, звертаючись до суду з позовом в інтересах держави в особі Міністерства розвитку громад та територій України, належним чином обґрунтувала наявність підстав для представництва інтересів держави у суді, вказала, у чому полягає порушення інтересів держави, правильно визначила орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Щодо протиправного вибуття з державної в приватну власність спірного нерухомого майна, поза процедурою його приватизації
Крім загального порядку визначення правового режиму майна господарських товариств, акціонерне товариство, засновником і єдиним акціонером якого є держава, має спеціальний правовий режим майна порівняно з іншими господарськими товариствами.
До спірних правовідносин підлягають застосуванню саме спеціальні норми статті 22 ГК України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, відповідно до яких держава здійснює управління державним сектором економіки відповідно до засад внутрішньої і зовнішньої політики.
Суб`єктами господарювання державного сектора економіки є суб`єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб`єкти, державна частка в статутному капіталі яких перевищує п`ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб`єктів.
Повноваження суб`єктів управління в державному секторі економіки - КМУ, міністерств, інших органів влади та організацій щодо суб`єктів господарювання визначаються законом.
Зазначені суб`єкти управління в державному секторі економіки можуть приймати рішення, необхідні для підготовки до реалізації та здійснення державно-приватного партнерства (концесії), які є обов`язковими до виконання підприємствами, установами, організаціями, що перебувають у сфері їх управління.
Законом можуть бути визначені види господарської діяльності, яку дозволяється здійснювати виключно державним підприємствам, установам і організаціям.
Держава реалізує право державної власності в державному секторі економіки через систему організаційно-господарських повноважень відповідних органів управління щодо суб`єктів господарювання, що належать до цього сектора і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління.
Правовий статус окремого суб`єкта господарювання в державному секторі економіки визначається уповноваженими органами управління відповідно до вимог цього Кодексу та інших законів. Відносини органів управління з названими суб`єктами господарювання в випадках, передбачених законом, можуть здійснюватися на договірних засадах.
Держава застосовує до суб`єктів господарювання в державному секторі економіки усі засоби державного регулювання господарської діяльності, передбачені цим Кодексом, враховуючи особливості правового статусу даних суб`єктів.
Законом установлюються особливості здійснення антимонопольно-конкурентної політики та розвитку змагальності в державному секторі економіки, які повинні враховуватися при формуванні відповідних державних програм.
Державний фінансовий контроль щодо суб`єктів господарювання, в статутному капіталі яких 50 і більше відсотків акцій (часток) належить суб`єктам господарювання державного сектору економіки, здійснюється відповідно до закону.
Органам управління, які здійснюють організаційно-господарські повноваження стосовно суб`єктів господарювання державного сектора економіки, забороняється делегувати іншим суб`єктам повноваження щодо розпорядження державною власністю і повноваження щодо управління діяльністю суб`єктів господарювання, за винятком делегування названих повноважень відповідно до закону органам місцевого самоврядування та інших випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами.
Отже, усі суб`єкти державного сектора економіки мають діяти на праві господарського відання чи оперативного управління.
Утворення акціонерних товариств на базі майна корпоратизованих державних унітарних товариств та особливий склад осіб, які беруть участь в їх заснуванні, серед яких державні органи, що здійснюють управління державним майном, зумовлює своєрідний порядок набуття такими акціонерними товариствами права власності на майно, що передається державою до їхнього статного фонду.
За загальними правилами, установленими статтею 12 Закону України "Про господарські товариства" від 19.09.1991 № 1576-XII (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), товариство є власником майна, переданого йому засновниками і учасниками у власність.
Проте на відміну від акціонерних товариств, які засновуються на базі приватної власності, створення акціонерних товариств на базі майна державних підприємств регулюється не лише нормами ЦК України, ГК України та зазначеного вище Закону, а й спеціальним законодавством.
Відповідно до ст. 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності на державне майно в разі його приватизації, а за змістом ч. 3 ст. 145 ГК України правовий режим майна суб`єкта господарювання, заснованого на державній власності, може бути змінений тільки шляхом приватизації майна державного підприємства.
Згідно із ч. 1 ст. 15 Закону України "Про приватизацію державного майна" від 04.03.1992 № 2163-XII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до вичерпного переліку способів приватизації державного майна не належала передача державного майна до статутного фонду акціонерного товариства, створеного шляхом корпоратизації державного унітарного підприємства, також вона не є способом його приватизації.
Отже, передача державного майна до статутного фонду акціонерного товариства, створеного шляхом корпоратизації державного унітарного підприємства, не є рішенням власника, яке б надавало такому товариству право на його відчуження, а спрямована виключно на зміну організаційно-правової форми державного підприємства.
Водночас акціонерні товариства, засновником і єдиним акціонером яких є держава в особі органів виконавчої влади, мають спеціальний (особливий) правовий режим майна порівняно з іншими господарськими товариствами, які створюються в загальному порядку, а державне майно, передане до статутного фонду державних акціонерних товариств, залишається в державній власності й відчуження його можливе тільки органами приватизації через визначені законом приватизаційні процедури.
До моменту завершення процедури приватизації до створюваного акціонерного товариства в силу правонаступництва переходять права та обов`язки, які мало державне унітарне підприємство, в тому числі й обсяг майнових прав на державне майно, в даному випадку - право господарського відання.
Вимоги про необхідність дотримання процедури приватизації при відчуженні майна господарських організацій з корпоративними правами держави понад 25% їх статутного фонду закріплено і в статті 11 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" від 21.09.2006 № 185-V (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
У пункті "г" частини 4 статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" від 04.03.1992 № 2163-XII унормовано, що на момент перетворення державного підприємства в публічне акціонерне товариство, 100 % акцій якого належало державі, діяла пряма заборона, згідно з якою не підлягали приватизації державні підприємства та корпоративні права держави в акціонерних товариствах, які є інфраструктурними підприємствами-монополістами, збереження яких у державній власності необхідне для забезпечення рівного доступу до споживачів послуг на загальнодержавному ринку, зокрема, національний оператор поштового зв`язку.
Законом України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації" від 07.07.1999 № 847-XIV (в редакції, чинній на момент проведення реорганізації УДППЗ "Укрпошта" шляхом перетворення в ПАТ "Укрпошта" та затвердження акту передавання майна) УДППЗ "Укрпошта", код ЄДРПОУ 21560045, було включено до переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, але можуть бути корпоратизовані (додаток 2 до Закону). Цей Закон втратив чинність 20.10.2019, з дня набрання чинності Законом України "Про визнання таким, що втратив чинність Закону України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації" від 02.10.2019 № 145-IX.
Частиною 9 статті 11 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) установлено, що господарські організації, створені на базі об`єктів державної власності, що не підлягають приватизації, до виключення їх з переліку об`єктів державної власності, що не підлягають приватизації, не можуть вчиняти дії стосовно майна, переданого до їх статутного фонду, наслідком яких може бути відчуження майна, в тому числі передача його до статутного фонду інших господарських організацій, передача в заставу тощо.
Таким чином, державне майно, яке закріплювалося за державним підприємством на праві господарського відання - перебуває в створюваного акціонерного товариства на праві господарського відання.
У свою чергу, корпоратизація державних унітарних підприємств через їх перетворення в господарські товариства є лише передумовою для подальшої приватизації майна, переданого державою до їх статутного фонду.
Проведення корпоратизації державного унітарного підприємства в акціонерне товариство не є його приватизацією, а тому внесення майна до статутного фонду такого товариства не може розглядатися як підстава для зміни його форми власності.
У зв`язку із цим державне майно, передане державою до статутного фонду державного унітарного підприємства, корпоратизованого в акціонерне товариство, 100 % акцій статутного фонду якого залишаються в власності держави, до моменту завершення процедури приватизації є державною власністю.
Зазначена правова позиція наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 917/1212/21, в якій здійснивши правовий аналіз Конституції України, ГК України, ЦК України, Закону України "Про господарські товариства", що діяв щодо акціонерних товариств до набрання чинності законами України "Про акціонерні товариства", "Про управління об`єктами державної власності, "Про приватизацію державного майна", стосовно корпоратизації на підставі Указу Президента України від 15 червня 1993 року № 210/93 "Про корпоратизацію підприємств", законів України "Про холдингові компанії в Україні", "Про банки і банківську діяльність" та "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що зміна державної форми власності може відбуватися виключно шляхом приватизації, а Закон України "Про приватизацію державного майна" не відносить до способів приватизації передання державного майна до статутного фонду (капіталу) заснованого нею акціонерного товариства.
У цій справі Великою Палатою Верховного Суду вирішувалось питання, чи відбувається зміна державної форми власності шляхом приватизації заснованого нею акціонерного товариства.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 04.02.2025 № 917/2033/21, від 19.02.2025 № 917/453/22, у межах яких досліджувались обставини вибуття з державної в приватну власність АТ "Укрпошта" об`єктів нерухомого майна, переданого Міністерством інфраструктури України до статутного фонду заснованого ним Товариства, 100% акцій якого знаходилось у власності держави.
Верховний Суд також звертає увагу на те, що за змістом статті 6 Порядку відчуження об`єктів державної власності (затвердженого постановою КМУ від 06.06.2007 № 803), відчуження майна здійснюється безпосередньо суб`єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно лише після надання на це згоди або дозволу відповідного суб`єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законами, а щодо нерухомого майна - за умови додаткового погодження з ФДМ України.
Зміна правового режиму майна суб`єкта господарювання здійснюється за рішенням власника в спосіб, передбачений ГК України та прийнятими відповідно до нього іншими законами, крім випадків, якщо така зміна забороняється законом (частина 2 статті 145 ГК України).
Верховний Суд неодноразово наводив правову позицію щодо застосування норм частини 3 статті 86, частин 2 - 4 статті 145 ГК України в правовідносинах щодо розпорядження нерухомим майном державної форми власності, переданим до статутного фонду державного підприємства.
За висновками Верховного Суду, проведення корпоратизації державного підприємства в акціонерне товариство не є приватизацією такого державного підприємства, а тому внесення майна до статутного фонду такого корпоратизованого товариства не може розглядатися, як підстава для зміни форми власності на державне майно; таке майно не може бути відчужене чи корпоратизоване на користь суб`єкта права приватної власності без попереднього виключення цього майна із законодавчого переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації (постанови Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 920/1077/16, від 28.03.2018 у справі № 925/792/17, від 22.05.2018 у справі №915/1021/16, від 05.07.2018 у справі № 915/826/16, від 06.11.2018 у справі № 925/473/17, від 20.03.2019 у справі № 927/735/16, від 10.09.2020 у справах № 923/197/18 і № 923/576/18, від 01.10.2020 у справах № 924/647/18, № 912/1672/18, від 18.03.2021у справі №924/592/20).
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду 04.02.2025 у справі № 917/2033/21, яка має змістовно подібні правовідносини.
Як зазначено у вказаній справі і є аналогічним до справи №909/1298/25, акт передавання майна, на підставі якого була здійснена державна реєстрація права власності на спірне майно, не може розглядатися як правочин, відповідно до якого на законних підставах виникло право приватної власності на відповідне майно, а тому, оскільки спірне майно перебувало у володінні Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" на праві господарського відання, відповідач як юридична особа, створена внаслідок перетворення останнього, відповідно до частини 2 статті 108 ЦК України набув не право приватної власності, а право господарського відання на зазначене майно, яке залишилося у власності держави з огляду на встановлення прямих заборон на відчуження та передачу до статутного фонду господарських товариств такого майна. 
Таким чином, державну реєстрацію права приватної власності за відповідачем здійснено за відсутності належних правових підстав.
Суд зауважує, що реєстрація права приватної власності на спірне майно за АТ "Укрпошта" здійснена 04.10.2019 і саме вказаний момент є ключовим у контексті цих правовідносин.
У свою чергу, посилання відповідача на приписи статей 9 та 11 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" у редакції Закону України № 3587-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення корпоративного управління» та статті 18 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" у редакції статті 17 Закону України "Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб", суд відхиляє з огляду на набрання чинності таких норм після значного проміжку часу від дати здійснення спірної реєстрації. У той же час, відповідні нормативно-правові акти не містять чітких норм які б вказували на встановлення ними зворотної дії в часі і можливості поширення їх дії на обставини, які є спірними у цій справі.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 19.05.2026 у справі № 927/187/25.
Щодо обраного прокурором способу захисту
В ч. 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).
Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно з усталеною позицією Великої Палати Верховного Суду застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц.
Таким чином, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права в спірних правовідносинах.
Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Віндикаційний позов є позовом речовим і як такий належить до речових способів захисту права власності. Його зміст полягає у вимозі неволодіючого власника до володіючого не власника про повернення речі в натурі. При цьому відповідно до статті 396 ЦК України за допомогою віндикаційного позову може захищатися володіння також і носія іншого речового права (титульного володільця), а не тільки права власності. Безпосередня мета віндикації полягає в відновленні володіння власника (титульного володільця), що, в свою чергу, забезпечує можливість використання ним усього комплексу правомочностей, що складають належне йому речове право (п. 141 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19).
Тобто предметом віндикаційного позову є вимога неволодіючого власника до особи, яка незаконно фактично володіє майном, про його повернення (витребування) з чужого незаконного володіння.
Володіння як фактичний стан слід відрізняти від права володіння. Зокрема, права володіння, користування та розпоряджання майном належать власнику майна (ч. 1 ст. 317 ЦК України), незалежно від того, є він фактичним володільцем чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість така інша особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем такого майна, але не набуває права володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Тому заволодіння нерухомістю шляхом державної реєстрації права власності є можливим незалежно від того, набув володілець право власності (і право володіння) на такий об`єкт чи ні. Володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може.
У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння такою особою майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Тому заволодіння об`єктом нерухомості шляхом державної реєстрації права власності є можливим незалежно від того, набув володілець право власності (і право володіння) на такий об`єкт чи ні. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.
Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.
Усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, а отже, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення порушеного права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц, від 09.11.2021 у справі №466/8649/16-ц, від 22.01.2025 у справі №446/478/19).
Підсумовуючи викладене вище, слід зазначити, що коли право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому Реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.112018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (п. 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (п. 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (п. 146)).
З урахуванням наведеного, належним способом захисту права власності держави на спірний об`єкт є віндикаційний позов про витребування нерухомого майна з володіння відповідача, що відповідає сталій практиці Верховного Суду в аналогічних спорах.
Наведене спростовує заперечення відповідача щодо невірно обраного прокурором способу захисту та відсутності порушеного права держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння (1); було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння (2); вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (3).
Водночас, в разі якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина 4 статті 388 ЦК України).
За статтею 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади в межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Незаконна реєстрація права власності на спірний об`єкт нерухомості за ПАТ "Укрпошта" (перейменоване в АТ "Укрпошта"), як наслідок, вибуття його з державної власності, поза волею власника, порушує інтереси держави щодо володіння, користування та розпорядження спірним майном, що є підставою для задоволення позову про витребування цього майна на користь держави в особі Міністерства розвитку громад та територій України, яке здійснює управління корпоративними правами держави щодо АТ "Укрпошта" та наділене правами власника на державне майно, яке перебуває в його управлінні.
Стосовно заяви відповідача про застосування строків позовної давності
За загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).
Відповідно до частин 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони в спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи, тобто суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. В разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною в справі, суд відмовляє в позові в зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 зазначила про те, що: "якщо в передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах (близький за змістом висновок викладений в постановах Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі № 6-1852цс16 і Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц та в справі № 469/1203/15-ц). Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого поданий позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог".
Законодавство передбачає два випадки представництва прокурором у суді законних інтересів держави в разі їх порушення або загрози порушення: захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; відсутній орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту інтересів держави.
Водночас в обох цих випадках прокурор здійснює представництво держави, яка і є фактичною стороною в справі.
Прокурор пред`явив вимоги про витребування нерухомого майна, подавши позов в інтересах Міністерства розвитку громад та територій України, тобто фактичним позивачем у цій справі є держава.
Державна реєстрація права приватної власності на спірне нежитлове приміщення за відповідачем проведена 04.10.2019 (номер відомостей про речове право: 33592522), а тому саме з цієї дати слід обраховувати строки позовної давності відносно вимоги про витребування нерухомого майна на користь держави, оскільки починаючи з 04.10.2019 спірне нерухоме майно вибуло з власності держави та саме з цієї дати держава в особі компетентного органу могла довідатись про порушення її речових прав (відомості Реєстру відкриті).
Виходячи з п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. 
Відповідно до постанови КМУ "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2" № 211 від 11.03.2020 (зі змінами та доповненнями), а також постановою КМУ "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (зі змінами та доповненнями) № 1236 від 09.12.2020, в Україні встановлений карантин з 12.03.2020.
Постановою КМУ № 651 від 27.06.2023, на всій території України відмінений карантин з 24 год. 00 хв. 30.06.2023, установлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
За Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 на усій території України введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022, який неодноразово був продовжений та, який триває і на момент ухвалення судового рішення в справі.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Верховна Рада України доповнила розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України п. 19, за яким, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257 - 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
Законом України "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини" п. 19 "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України викладений в наступній редакції: "У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану".
Відновлення строків позовної давності передбачено Законом від 14.05.2025 №4434-IX "Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності", яким передбачено виключення з Цивільного кодексу України пункту 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення".
Закон №4434 набирав чинності 04.09.2025, тому саме із цієї дати відновлено обчислення строків позовної давності.
Таким чином, враховуючи вищенаведене, позовна давність була фактично призупиненою в період з 2 квітня 2020 року по 3 вересня 2025 року.
Виходячи з наведених вище норм, перебіг строку позовної давності у даній справі розпочався 10.10.2019, однак, був зупинений на час дії карантину (в період з 12.03.2020 по 30.06.2023) та на час дії правового режиму воєнного стану (починаючи з 24.02.2022) та відновив свій перебіг з 04.09.2025 з виключенням з Цивільного кодексу України пункту 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення".
З урахуванням наведеного, прокуратурою не пропущено строк позовної давності при зверненні до суду з цим позовом.
Судом також враховано приписи частини 8 статті 261 та частини 3 статті 388 ЦК України (в редакції Закону № 4292-IX від 12.03.2025, що в силу п. 2 розділу II його Прикінцевих та перехідних положень, має зворотну дію в часі в частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо:
- нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом;
- нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.
Положення частини 3 статті 388 ЦК України (в редакції Закону № 4292-ІХ), зокрема, передбачають, що держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною 2 цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо:
1) з моменту реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності в приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років;
2) з дати передачі першому набувачеві з державної або комунальної власності в приватну власність нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законодавством не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності, минуло більше десяти років.
Зміна першого та подальших набувачів не змінює порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування майна, передбаченого цією частиною.
Водночас, дія положень цієї частини не поширюється на випадки, якщо майно на момент вибуття з володіння держави або територіальної громади належало, зокрема, до об`єктів критичної інфраструктури, до яких станом на 26.03.2019 був включений національний оператор поштового зв`язку.
Стосовно посилання відповідача на те, що відповідачем у даному позові має бути Міністерство розвитку громад та територій України, а не АТ "Укрпошта", оскільки АТ "Укрпошта" не порушувало інтересів держави, а розпорядження нерухомим майном АТ "Укрпошта" здійснювалося Міністерством розвитку громад та територій України, суд зазначає таке.
Згідно зі ст. 326 ЦК України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.
Відповідно до статутів АТ "Укрпошта", діючих з моменту створення по теперішній час, засновником Компанії є держава в особі Міністерства інфраструктури України та є власником майна, переданого до статутного фонду акціонерного товариства.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Частиною 5 ст. 75 ГК України (що був чинним на час виникнення спірних правовідносин) визначено особливості господарської діяльності державних комерційних підприємств, згідно з якими відчужувати майнові об`єкти, що належать до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно належить, і лише на конкурентних засадах, якщо інше не встановлено законом. Відчуження нерухомого майна здійснюється за умови додаткового погодження в установленому порядку з Фондом державного майна України.
Згідно зі ст. 6 Порядку відчуження об`єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.2007 № 803, відчуження майна здійснюється безпосередньо суб`єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу відповідного суб`єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законодавчими актами; рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна, а також повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту приймається суб`єктами управління лише за погодженням з Фондом державного майна.
Однак, питання зміни форми права власності спірного нерухомого майна не погоджувалося ні з Міністерством інфраструктури України, ні з Фондом державного майна України, що підтверджується листами зазначених органів, доданими до позовної заяви.
Слід зазначити, що реєстрація права власності здійснена за заявою АТ "Укрпошта", яке незважаючи на попередню реєстрацію права державної власності на спірне нежитлове приміщення за Міністерством транспорту та зв`язку України (правонаступником якого є Міністерство розвитку громад та територій України), що підтверджено свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серія САСВ №668825 від 03.03.2009, виданого виконавчим комітетом Галицької міської ради, фактично самовільно змінило форму власності спірного майна з державної на приватну.
Водночас, відповідачем не наведено жодного аргументу на підтвердження того, що Міністерством розвитку громад та територій України приймалися будь-які рішення щодо зміни форми власності спірного майна з державної на приватну. 
Зазначене свідчить, що відчуження спірного майна з державної власності відбулось поза волею власника - держави в особі Міністерства розвитку громад та територій України, без згоди Фонду державного майна України, натомість право приватної власності на нього незаконно набуло АТ "Укрпошта", яке і визначене відповідачем у справі, оскільки позовні вимоги стосуються саме права приватної власності товариства.
Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 ГПК України).
За змістом ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010). 
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
За встановлених судом обставин, позовні вимоги є обґрунтованими, тому підлягають задоволенню в повному обсязі.
Судовий збір, у відповідності до ст. 129 ГПК України, покладається на відповідача.
Керуючись ст. ст. 2, 13, 20, 73, 74, 76-78, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:
позов задовольнити.
Витребувати у Акціонерного товариства "Укрпошта" (01001, вул. Хрещатик, 22, м. Київ, код ЄРДПОУ 21560045) на користь держави в особі Міністерства розвитку громад та територій України (01135, пр-т Берестейський, 14, м. Київ, код ЄДРПОУ 37472062) нерухоме майно - нежитлові приміщення: поштове відділення площею 480,4 кв.м. та гаражі загальною площею 254,6 кв.м., що знаходяться за адресою: майдан Різдва, 11, м. Галич Івано-Франківського району Івано-Франківської області, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1932944226212.
Стягнути з Акціонерного товариства "Укрпошта" (01001, вул. Хрещатик, 22, м. Київ, код ЄРДПОУ 21560045) на користь Івано-Франківської обласної прокуратури (вул. Грюнвальдська, 11, м. Івано-Франківськ, 76015, код ЄДРПОУ 03530483) 54 172 (п`ятдесят чотири тисячі сто сімдесят дві) грн 56 коп. судового збору, сплаченого за подання позовної заяви до суду. 
Наказ видати після набрання рішенням законної сили.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Західного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 10.06.2026. 

Суддя О.В. Рочняк