П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/18352/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Блонський В.К. 
Суддя-доповідач - Курко О. П. 
23 червня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Курка О. П. 
суддів: Боровицького О. А.  Ватаманюка Р.В. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 27 квітня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Хмельницькій області про визнання протиправною та скасування постанови, 
В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся в суд з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Хмельницькій області, в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову відділу Державного нагляду (контролю) у Хмельницькій області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу № 089901 від 24.09.2025 року, як винесена відносно ОСОБА_1 .
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 27 квітня 2026 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 13 серпня 2025 року посадовими особами відділу державного нагляду (контролю) у Хмельницькій області під час рейдової перевірки на автодорозі Р-308 було зупинено транспортний засіб ГАЗ-САЗ, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 . Згідно з реєстраційними документами, власником автомобіля на той момент значився ОСОБА_3 . Під час перевірки було встановлено, що автомобіль повною масою 7,5 тонн перевозив вантаж (щебінь) згідно з видатковою накладною № 242 від 13.08.2025 року, при цьому в транспортному засобі був відсутній діючий та повірений тахограф, а водій не надав тахокарти або роздруківки даних за останні 28 днів та товарно-транспортну накладну.
За фактом виявлених порушень інспекторами було складено акт рейдової перевірки № 068263 від 13.08.2025 року. Спочатку органом контролю було розпочато розгляд справи щодо власника ТЗ ОСОБА_3 , проте під час розгляду 03.09.2025 року його представник надав акт прийому-передачі автомобіля від 07.05.2021 року, згідно з яким транспортний засіб був переданий у користування ОСОБА_1 . Також до матеріалів справи було долучено пояснення водія ОСОБА_2 від 02.09.2025 року, у яких він зазначив, що автомобіль перебуває у володінні його батька - ОСОБА_1 , та страхові поліси № 210378336, № ЕР-217542700, № ЕР-225203526, де страхувальником виступав ОСОБА_1 .
17 вересня 2025 року ОСОБА_1 надав письмові пояснення до відділу Укртрансбезпеки, в яких заперечив свій статус перевізника та зазначив, що не експлуатував вказаний автомобіль 18.08.2025 року. 24 вересня 2025 року начальник відділу державного нагляду (контролю) у Хмельницькій області виніс постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № ОПШ 089901, якою на ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 17 000 грн за порушення абзацу 3 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт». 
Також судом встановлено, що з 10.09.2025 року право власності на зазначений транспортний засіб зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію серії НОМЕР_2 .
Позивач, не погоджуючись із цією постановою, звернувся до суду з позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем доведено наявність достатніх правових та фактичних підстав для визначення ОСОБА_1 автомобільним перевізником у спірних правовідносинах, а також доведено факт порушення вимог статей 48, 49 Закону України «Про автомобільний транспорт», за яке статтею 60 цього Закону передбачено застосування адміністративно-господарського штрафу.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.
Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України "Про автомобільний транспорт" від 05 квітня 2001 року № 2344-III, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 2344-III).
Відповідно до статті 6 Закону № 2344-III державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.
Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює, серед інших: державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм на автомобільному транспорті; контроль за здійсненням міжнародних перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом у пунктах видачі дозволів автомобільним перевізникам України.
Державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).
Рейдові перевірки (перевірки на дорозі) дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.
У разі проведення позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі) автомобільний перевізник, що буде перевірятися, про час проведення перевірки не інформується.
Під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) посадові особи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, мають право: використовувати спеціалізовані автомобілі; використовувати спеціальне обладнання, призначене для перевірки дотримання водіями норм режиму праці та відпочинку; супроводжувати транспортний засіб, що має ознаки порушення нормативів вагових або габаритних параметрів, до найближчого місця зважування (на відстань не більше 50 кілометрів) для здійснення габаритно-вагового контролю, а також забороняти подальший рух такого транспортного засобу у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України; здійснювати габаритно-ваговий контроль транспортних засобів; використовувати стаціонарні або пересувні пункти габаритно-вагового контролю; використовувати засоби фото- і відеофіксації процесу перевірки, у тому числі в автоматичному режимі; у разі виявлення порушень законодавства щодо габаритно-вагового контролю під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) копіювати, сканувати документи, які пред`являють водії транспортних засобів під час проведення такої перевірки, та використовувати їх як доказ під час розгляду справ про порушення законодавства; здійснювати опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення адміністративного правопорушення, свідками якого вони були або могли бути.
Автомобільні перевізники, їх уповноважені особи (водії), автомобільні самозайняті перевізники, суб`єкти господарювання, які надають автостанційні послуги, мають право фіксувати процес проведення планової, позапланової або рейдової перевірки (перевірки на дорозі) засобами фото- і відеотехніки, не перешкоджаючи проведенню таких перевірок.
Процедура здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту (далі - суб`єкти господарювання), вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, норм міжнародних договорів про міжнародне автомобільне сполучення, виконанням умов перевезень, визначених дозволом на перевезення на міжобласних автобусних маршрутах, вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення, дотриманням габаритно-вагових параметрів, наявністю дозвільних документів на виконання перевезень та відповідністю виду перевезень, відповідних ліцензій, внесенням перевізниками-нерезидентами платежів за проїзд автомобільними дорогами визначена Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2006 року № 1567 в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок № 1567).
За приписами пункту 14 Порядку № 1567 рейдова перевірка транспортних засобів проводиться в будь-який час на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах руху, автовокзалах, автостанціях, автобусних зупинках, місцях посадки та висадки пасажирів, стоянках таксі і транспортних засобів, місцях навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, місцях здійснення габаритно-вагового контролю, під час виїзду з підприємств та місць стоянки, на інших об`єктах, що використовуються суб`єктами господарювання для забезпечення діяльності автомобільного транспорту.
Відповідно до пункту 15 Порядку № 1567 під час проведення рейдової перевірки перевіряється виключно: наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом; додержання вимог статей 53, 56, 57 і 59 Закону; додержання водієм вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР) (далі - Європейська угода); відповідність зовнішнього і внутрішнього спорядження (екіпірування) транспортного засобу встановленим вимогам; оснащення таксі справним таксометром; відповідність кількості пасажирів, що перевозяться, відомостям, зазначеним у реєстраційних документах, або нормам, передбаченим технічною характеристикою транспортного засобу; додержання водієм автобуса затвердженого розкладу та маршруту руху; наявність у всіх пасажирів квитків на проїзд та квитанцій на перевезення багажу, а у разі пільгового проїзду - відповідного посвідчення; додержання водієм режиму праці та відпочинку, а також вимоги щодо наявності в автобусі двох водіїв у разі перевезення пасажирів на відстань 500 і більше кілометрів або перевезення організованих груп дітей за маршрутом, який виходить за межі населеного пункту та має протяжність понад 250 кілометрів; виконання водієм інших вимог Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту та Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, інших нормативно-правових актів.
Згідно з частинами першою - другою статті 48 Закону № 2344-III автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:
для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;
для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Із процитованого слідує, що перелік документів, визначений нормою закону для здійснення внутрішніх перевезень вантажів, не є вичерпним.
Відповідно до статті 18 Закону №2344-ІІІ з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв транспортних засобів автомобільні перевізники зобов`язані: організовувати роботу водіїв транспортних засобів, режими їх праці та відпочинку відповідно до вимог законодавства України; здійснювати заходи, спрямовані на забезпечення безпеки дорожнього руху; забезпечувати виконання вимог законодавства з питань охорони праці; здійснювати організацію та контроль за своєчасним проходженням водіями медичного огляду, забезпечувати їх санітарно-побутовими приміщеннями й обладнанням.
Контроль за роботою водіїв транспортних засобів має забезпечувати належне виконання покладених на них обов`язків і включає організацію перевірок режимів їх праці та відпочинку, а також виконання водіями транспортних засобів вимог цього Закон та законодавства про працю.
Положення щодо режимів праці та відпочинку водіїв транспортних засобів визначається законодавством.
Так, наказом Міністерства транспорту та зв`язку України № 340 від 07.06.2010 року, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 14.09.2010 року за №811/18106 затверджено Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (Положення № 340).
Відповідно до п. 6.1, 6.2, 6.3 Положення № 340, автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.
Водії зберігають записи щодо режиму праці та відпочинку протягом робочої зміни та 28 днів з дня її закінчення.
Облік робочого часу водіїв здійснюється на основі табеля обліку використання робочого часу. Перевізник, який використовує водіїв за наймом, щомісяця складає графік змінності водіїв, веде відомість обліку робочого часу та відпочинку водія (додаток 2), у якій щодо кожної робочої зміни зазначаються планові та фактичні дані щодо маршруту, початок та кінець робочої зміни.
Водій, що керує ТЗ, який не обладнаний тахографом, веде індивідуальну контрольну книжку водія (додаток 3) або повинен мати копію графіка змінності водіїв.
Отже, за відсутності необхідних документів, зокрема індивідуальної контрольної книжки водія або копії графіка змінності водіїв до осіб, які виконують вантажні перевезення до фізичних або юридичних осіб, які здійснюють на комерційній основі чи за власний кошт перевезення вантажів транспортними засобами, застосовуються адміністративно-господарські штрафи.
Так, під час перевірки встановлено та підтверджено самим водієм, що на час перевірки у водія була відсутня контрольна книжка водія або копія графіка змінності водіїв (тобто інформація про режим роботи та відпочинку); ТТН.
Згідно статті 34 Закону № 2344-III автомобільний перевізник повинен:
виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів;
утримувати транспортні засоби в належному технічному і санітарному стані та забезпечувати їх зберігання відповідно до вимог статті 21 цього Закону;
забезпечувати контроль технічного і санітарного стану транспортних засобів перед виїздом на маршрут;
забезпечувати проведення медичного контролю стану здоров`я водіїв;
організувати проведення періодичного навчання водіїв методам надання домедичної допомоги потерпілим від дорожньо-транспортних пригод;
забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства;
забезпечувати проведення стажування та інструктажу водіїв у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту;
забезпечувати безпеку дорожнього руху;
забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів.
Статтею 49 Закону № 2344-III передбачено, що водій транспортного засобу зобов`язаний мати при собі та передавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам документи, передбачені законодавством, для здійснення зазначених перевезень.
В силу пунктів 21, 22 Порядку № 1567 у разі виявлення в ході перевірки транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовою особою (особами), що провела перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3. Про результати перевірки транспортного засобу (відсутність порушення або зазначення номера складеного акта) посадова особа робить запис у дорожньому листі (за наявності такого) із зазначенням дати, часу, місця перевірки, свого прізвища, місця роботи і посади, номера службового посвідчення та ставить свій підпис, а у разі проведення перевірки виконання Європейської угоди ставить відповідний відбиток печатки на реєстраційному листку режиму праці та відпочинку водіїв (у разі наявності).
Приписами пункту 25 Порядку № 1567 визначено, що справа про порушення розглядається в територіальному органі Укртрансбезпеки за місцезнаходженням автомобільного перевізника або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи автомобільного перевізника) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.
В силу частини першої статті 60 Закону № 2344-ІІІ за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи, зокрема, за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, передбачено штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Так, згідно з частиною першою статті 1 Закону № 2344-III автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
Таким чином, відповідальність за порушення вимог законодавства у сфері автомобільного транспорту під час перевезення вантажів несуть саме перевізники.
Відповідно до частини першої статті 33 Закону № 2344-III автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.
З матеріалів справи суд встановив, що 13 серпня 2025 року посадовими особами відділу державного нагляду (контролю) у Хмельницькій області під час рейдової перевірки на автодорозі Р-308 було зупинено транспортний засіб ГАЗ-САЗ, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 . Згідно з реєстраційними документами, власником автомобіля на той момент значився ОСОБА_3 . Під час перевірки було встановлено, що автомобіль повною масою 7,5 тонн перевозив вантаж (щебінь) згідно з видатковою накладною № 242 від 13.08.2025 року, при цьому в транспортному засобі був відсутній діючий та повірений тахограф, а водій не надав тахокарти або роздруківки даних за останні 28 днів та товарно-транспортну накладну.
За фактом виявлених порушень інспекторами було складено акт рейдової перевірки № 068263 від 13.08.2025 року.
Тож, спірним питанням у цій справі є встановлення належного суб`єкта відповідальності, а саме - чи є позивач ОСОБА_1 автомобільним перевізником у розумінні статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт». Згідно з цією нормою, перевізником є особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи вантажів.
Верховний Суд у постанові у справі №340/5660/22 від 14.12.2023 року надав правовий висновок, що в контексті належного установлення автомобільного перевізника, щодо якого проводиться перевірка, варто виходити із того, що у кожному такому випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема інформацію про автомобільного перевізника.
Верховний Суд зауважив, що основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.
Як зазначалося вище, водій повинен мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення, одним із яких є товарно-транспортна накладна у якій, відповідно до Правил № 363 зазначається, зокрема, відомості щодо перевізника та/або експедитора.
Верховним Судом у зазначеній справі встановлено, що перевізником здійснювалося перевезення вантажу на замовлення іншої особи (покупця) власним автомобільним транспортом із використанням найманої праці водія, тобто надавалася транспортна послуга. Верховний Суд зауважив, що відсутність у особи такого виду економічної діяльності як здійснення вантажних перевезень не є безумовним свідченням того, що така діяльність ним не здійснюється.
Отже, визначення особи перевізника не залежить від обраного та зареєстрованого ним КВЕД. Тобто, дія закону поширюється на фізичних чи юридичних осіб - автомобільних перевізників, які в процесі здійснення підприємницької діяльності перевозять вантаж й для власних потреб, зокрема.
Верховний Суд у постанові від 18.03.2020 року по справі № 826/2239/16 дійшов висновку, що за відсутності документів, зокрема, посвідчення водія, товарно - транспортної накладної та адаптації пристрою тахографа, без оформлення індивідуально - контрольної книги водія, на підставі яких виконуються вантажні перевезення до фізичних або юридичних осіб, які здійснюють на комерційній основі чи за власний кошт перевезення вантажів транспортними засобами, застосовуються адміністративно-господарські штрафи. Непред`явлення вказаних документів під час проведення перевірки свідчить про порушення законодавства про автомобільний транспорт, що має наслідком для застосування санкцій, визначених статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Так, зокрема у постанові Верховного суду від 19.03.2020 у справі №823/1199/17, суд чітко зазначив, що контроль за роботою водіїв транспортних засобів має забезпечувати належне виконання покладених на них обов`язків і включає організацію перевірок режимів їх праці та відпочинку, а також виконання водіями транспортних засобів вимог цього Закону та законодавства про працю. Чинним законодавством відсутність контролю робочого часу щодо певної категорії водіїв не передбачена.
Обов`язкова наявність діючих та повірених тахографів при здійсненні перевезення вантажів встановлена Положенням № 340, яке поширює свою дію на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами. Виключенням відповідно до пункту 1.4 цього Положення є перевезення пасажирів чи/та вантажів, які здійснюються: фізичними особами за власний рахунок для власних потреб без використання праці найманих водіїв.
Крім того, Верховний Суд, аналізуючи наведені положення законодавства у постанові від 19 жовтня 2023 року у справі № 640/27759/21, зазначив, що в контексті належного установлення автомобільного перевізника, щодо якого проводиться перевірка, варто виходити із того, що у кожному такому випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема інформацію про автомобільного перевізника.
Верховний Суд зауважив, що основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.
У постанові від 22 лютого 2023 у справі № 240/22448/20 Верховний Суд, вирішуючи питання щодо визначення належного суб`єкта, відповідального за порушення законодавства про автомобільний транспорт, зауважував на тому, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена статтею 60 Закону № 2344-III, застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж. При цьому автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб (адже такі дані не завжди можуть збігатися) або зі слів водія.
Такі висновки за схожих обставин справи викладені Верховним Судом у постанові від 12 жовтня 2023 року у справі № 280/3520/22.
Тобто положення статті 60 Закону № 2344-III не можуть бути застосовані до особи, яка не є учасником правовідносин, щодо яких компетентним органом проводиться перевірка дотримання законодавства про автомобільний транспорт (постанова Верховного Суду від 07 грудня 2023 року у справі № 620/18215/21).
Водночас на підставі самих лише реєстраційних документів на транспортний засіб не можна визначити суб`єкта, який має нести відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт. Ці вихідні дані орган контролю отримує на місці перевірки, тоді як постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу виноситься за результатами розгляду справи в територіальному органі Укртрансбезпеки і саме під час її розгляду і має бути встановлений суб`єкт (особа порушника), який в розумінні частини першої статті 60 Закону № 2344-ІІІ має нести відповідальність за порушення вимог цього Закону.
У постанові від 23 серпня 2023 року у справі № 600/1407/22-а за схожих обставин справи Верховний Суд зауважив на тому, що автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу (статті 33, 50 Закону № 2344-III). Не без того, що надання послуги з перевезення вантажів може передбачати використання (на законних підставах) транспортного засобу, який належить іншій особі, але ця обставина не змінює правового статусу перевізника в цих правовідносинах, особливо коли йдеться про застосування відповідальності, передбаченої частиною першої статті 60 Закону № 2344-III.
Отже, Верховний Суд констатував, що положення статті 60 Закону № 2344-III застосовуються виключно до автомобільного перевізника і не можуть бути застосовані до особи, яка не є учасником правовідносин, щодо яких компетентним органом проводиться перевірка дотримання законодавства про автомобільний транспорт.
Така позиція є сталою та послідовною і неодноразово зазначалась у постановах Верховного Суду у справах цієї категорії.
В контексті спірних правовідносин суд зазначає, що під час рейдової перевірки 13.08.2025 року транспортний засіб ГАЗ-САЗ, державний номер НОМЕР_1 , використовувався для перевезення вантажу (щебеню), тобто здійснювався процес вантажного перевезення у розумінні Закону № 2344-III. Водієм транспортного засобу був ОСОБА_2 , який не заперечував факту здійснення перевезення та під час розгляду справи письмово повідомив, що транспортний засіб перебуває у володінні його батька - ОСОБА_1 . Ці пояснення не були спростовані належними та допустимими доказами.
Колегія суддів зазначає, що під час перевірки водій - ОСОБА_2 надав наступні документи: посвідчення водія; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу; видаткову накладну №242 від 13.08.2025 року.
Будь-яких інших документів як договорів оренди, позички чи ТТН (на транспортний засіб номерний знак НОМЕР_1 ) на підставі яких можна було б визначити автомобільного перевізника позивачем а ні під час перевірки, а ні під час розгляду справи надано не було.
Суд критично оцінює доводи позивача про те, що транспортний засіб використовувався виключно водієм для власних потреб, а сам позивач не мав жодного відношення до перевезення. Такі твердження спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а саме: актом приймання-передачі транспортного засобу від 07.05.2021 року, згідно з яким ГАЗ-САЗ був переданий у користування саме ОСОБА_1 , письмовими поясненнями водія ОСОБА_2 щодо фактичного володіння автомобілем його батьком, а також страховими полісами, оформленими протягом тривалого періоду саме на ім`я позивача як страхувальника. Наведені докази у своїй сукупності свідчать не про епізодичний чи випадковий зв`язок позивача з транспортним засобом, а про його тривале та системне фактичне користування і контроль за експлуатацією автомобіля.
Посилання позивача на те, що акт приймання-передачі від 07.05.2021 року не був нотаріально посвідчений, а тому не може бути врахований судом, є безпідставним. Предметом дослідження у цій справі не є питання переходу права власності на транспортний засіб чи дійсності правочину у цивільно-правовому розумінні. Вказаний документ оцінюється судом не як правовстановлюючий документ на право власності, а як доказ фактичної передачі транспортного засобу у користування, який у сукупності з іншими доказами підтверджує характер фактичних відносин щодо володіння та експлуатації автомобіля.
Не заслуговують на увагу і доводи позивача про те, що він не є суб`єктом господарювання та не здійснює підприємницької діяльності. Як правильно зазначив відповідач, у розумінні статті 1 Закону № 2344-III статус автомобільного перевізника не ставиться у залежність виключно від державної реєстрації особи як суб`єкта господарювання або наявності зареєстрованого виду економічної діяльності. Визначальним є фактичне здійснення перевезення вантажу транспортним засобом - як на комерційній основі, так і за власний кошт. Тому відсутність у позивача статусу фізичної особи-підприємця сама по собі не виключає можливості покладення на нього відповідальності як на автомобільного перевізника.
Суд також відхиляє доводи позивача про те, що він не був учасником перевезення, оскільки не перебував за кермом транспортного засобу під час перевірки. Закон № 2344-III розмежовує правовий статус водія та автомобільного перевізника. Особа, яка безпосередньо керує транспортним засобом, не обов`язково є перевізником у розумінні закону. Натомість перевізником є особа, яка організовує перевезення та забезпечує його здійснення, у тому числі із залученням іншого водія. Сам факт того, що транспортним засобом керував ОСОБА_2 , не виключає статусу ОСОБА_1 як автомобільного перевізника.
Щодо доводів позивача про перевезення щебеню для власних потреб, суд зазначає, що навіть у такому випадку це не виключає застосування положень Закону № 2344-III. Відповідно до статті 1 цього Закону автомобільним перевізником є особа, яка здійснює перевезення вантажу як на комерційній основі, так і за власний кошт. Отже, характер перевезення (комерційний чи для власних потреб) у цій справі не має визначального значення для вирішення питання про наявність статусу перевізника та обов`язку дотримання вимог статей 48, 49 Закону № 2344-III.
Стосовно суті виявленого порушення суд зазначає, що відповідачем належними доказами підтверджено відсутність у водія на момент проведення перевірки документів, обов`язкових для здійснення вантажного перевезення, а саме: товарно-транспортної накладної, тахокарт або роздруківок даних за останні 28 днів, а також документів, що підтверджують облік режиму праці та відпочинку водія. Враховуючи, що транспортний засіб повною масою 7,5 тонн підпадає під дію Положення № 340, він повинен бути обладнаний діючим та повіреним тахографом, а водій - мати передбачені законодавством документи щодо режиму праці та відпочинку. Їх відсутність під час перевірки є самостійною та достатньою підставою для застосування адміністративно-господарського штрафу, передбаченого абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону № 2344-III.
Слід також зауважити, що наявність видаткової накладної як належного документа на вантаж не спростовує встановленого порушення, оскільки під час перевірки водієм не було пред`явлено товарно-транспортної накладної або іншого документа, який відповідав би вимогам статті 48 Закону № 2344-III щодо оформлення вантажного перевезення. Крім того, навіть незалежно від цього, самостійною підставою для застосування санкції була відсутність документів щодо режиму праці та відпочинку водія.
Суд також не встановив підстав для висновку про істотне порушення відповідачем процедури розгляду справи. Сам по собі недолік оформлення акта перевірки, на який посилається позивач (відсутність окремих реквізитів), не спростовує факту виявленого порушення та не свідчить про незаконність оскаржуваної постанови, оскільки з матеріалів справи можливо достовірно встановити зміст порушення, обставини його виявлення, посадову особу органу контролю та особу, щодо якої розглядалася справа. При цьому позивач був належним чином повідомлений про розгляд справи, скористався правом подати письмові пояснення, а відтак його право на участь у процедурі прийняття рішення порушено не було.
Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідачем доведено наявність достатніх правових та фактичних підстав для визначення ОСОБА_1 автомобільним перевізником у спірних правовідносинах, а також доведено факт порушення вимог статей 48, 49 Закону України «Про автомобільний транспорт», за яке статтею 60 цього Закону передбачено застосування адміністративно-господарського штрафу.
Натомість доводи позивача зводяться переважно до формального заперечення свого статусу перевізника та переоцінки доказів, однак не спростовують установлених відповідачем обставин та не підтверджують протиправності оскаржуваної постанови.
З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що постанова відділу державного нагляду (контролю) у Хмельницькій області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу № ОПШ 089901 від 24.09.2025 року прийнята на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законом, є обґрунтованою та правомірною, а тому підстав для її скасування немає.
Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 27 квітня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 		Курко О. П.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Боровицький О. А.    Ватаманюк Р.В.