Справа № 443/915/25 Головуючий у 1 інстанції: Равлінко Р.Г. 
Провадження № 22-ц/811/4397/25 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

27 травня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий – суддя Цяцяк Р.П., 
судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,
за участю: секретаря Костюк С.О.;
адвоката Таргонія В.М. – представника позивача Волошина Р.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Жидачівського районного суду міста Львова від 20 листопада 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2025 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача на користь позивача 150 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 18.09.2020 року близько 10 год в селі Покрівці Жидачівського району Львівської області вантажний поїзд №ВЛ-101492 сполученням Стрий-Ходорів скоїв наїзд на ОСОБА_2 , який внаслідок наїзду отримав тілесні ушкодження та доставлений в медичний заклад з діагнозом ампутація нижньої кінцівки. Внаслідок тяжкого ушкодження здоров`я позивачу (якому на той час було лише 26 років) було спричинено моральну шкоду, оскільки останній зазнав надзвичайного стресу та страху за своє життя, а також сильного фізичного болю пов`язаного з ампутацією ноги. Позивачу доводиться докладати додаткових зусиль для організації свого життя, його сталий життєвий уклад порушений і він змушений пристосовуватись до нових реалій. Згідно висновку МСЕК позивачу протипоказана праця з тривалою ходьбою і стоянням. Він більше не може повноцінно реалізовувати себе в побуті та самостійно забезпечувати свою діяльність в тій мірі, в якій міг до ДТП. Позивачу було встановлено другу групу інвалідності, а після переогляду – третю безтерміново. Позивач оцінив розмір грошового відшкодування завданої йому моральної шкоди у 150 000 гривень, які і є предметом позовних вимог(а.с 1-5).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.
Стягнуто з Акціонерного товариства “Українська залізниця” на користь ОСОБА_2 100 000 гривень в якості відшкодування моральної шкоди без врахування податків та зборів.
В решті позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Акціонерного товариства “Українська залізниця” в дохід держави 1 211 грн. 20 коп. судового збору(а.с. 143-154).

Дане рішення оскаржив представник відповідача.
Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове – про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, а «у випадку якщо апеляційний суд дійде висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, зменшити стягнутий судом першої інстанції розмір такої шкоди до розміру, який буде відповідати вимогам розумності, справедливості, виваженості та пропорційності з урахуванням всіх обставин справи, ступеня вини Позивача, поведінки та інтересів Відповідача», покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, та на порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.
Звертає увагу на те, що нещасний випадок з позивачем мав місце внаслідок грубої необережності останнього, а також на те, що відповідач, незважаючи на факт і характер травмування позивача, більш як 4 (чотири) роки забезпечував останньому можливість працювати і трудові відносини були припиненими лише у січні 2025 року за власним бажанням самого позивача.
Також звертає увагу на те, що «висновки Верховного Суду щодо застосування критеріїв справедливості, виваженості, розумності і пропорційності під час визначення розміру моральної шкоди завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки містяться зокрема: в ухвалі від 29.04.2024 у справі № 630/556/23, постановах від 12.12.2018 у справі №355/981/16-ц, від 25.03.2019 у справі № 355/813/17, від 05.10.2022 у справі № 357/2446/21, від 24.01.2025 у справі № 624/946/23» (а.с. 159-165).

Представник апелянта в судове засіданні не з`явився і подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи «на інший день»: з посиланням на те, що він приймає участь «у іншій судовій справі». 
Розглянувши вищезгадане Клопотання про відкладення розгляду справи «на інший день», колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення цього клопотання, з огляну на наступне. 
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина 1), досліджуючи при цьому докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 2), а частиною 2 статті 372 цього Кодексу встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Як вбачається зі змісту доводів апеляційних скарг, в ході апеляційного розгляду даної справи підлягає дослідженню та з`ясуванню питання розміру моральної шкоди, заподіяної позивачу тілесними ушкодженнями, заподіяними останньому вантажним поїздом. Тобто, з`ясуванню підлягають питання, які не потребують особистих пояснень представника відповідача (юридичної особи), оскільки повинні обґрунтовуватися письмовими доказами, які на час апеляційного розгляду вже мали б бути наявними у матеріалах справи, зокрема – наведеними у апеляційній скарзі.
В той же час, з метою забезпечення доступу до правосуддя наказом Державної судової адміністрації України від 23.04.2020 року № 196 затверджено Порядок роботи з технічними засобами відеоконференцзв`язку під час судового засідання в адміністративному, цивільному та господарському процесах за участі сторін поза межами приміщення суду, однак, від представника апелянта заяв до суду про участь у апеляційному розгляді справи в режимі відеоконференції не поступало.
Представник позивачав судовому засіданні категорично заперечив можливість відкладення апеляційного розгляду справи, вважаючи заявлене представником апелянта клопотання зловживанням процесуальними правами з ціллю штучного затягування розгляду справи.
За вищенаведених обставин колегія суддів вважає можливим апеляційний розгляд справи за відсутності представника апелянта (відповідача) – на підставі наявних у справі даних та доказів. 

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення доводів апеляційної скарги зі сторони представника позивача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що: 
- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (статті 12 і 81);
- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 статті 76);
- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77);
- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82).

Судами встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається всіма її учасниками (в тому числі – і апелянтом) те, що 18.09.2020 року близько 10 год в селі Покрівці Жидачівського району Львівської області вантажний поїзд № ВЛ-101492 (власником якого, як і працедавцем його машиніста, є відповідач - АТ «Українська залізниця») скоїв наїзд на позивача ОСОБА_2 , який внаслідок наїзду отримав тілесні ушкодження та був доставлений в медичний заклад з діагнозом ампутація нижньої кінцівки.

Частиною 2 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини (зокрема) фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

У відповідності до роз`яснень, які містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди”, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п.3) і розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин (зокрема, стану здоров`я потерпілого, тяжкості вимушених змін у його життєвих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану – п.9).

В результаті наїзду 18.09.2020 року належного на праві власності відповідачу локомотиву на позивача останній отримав ампутацію нижньої кінцівки та став особою з другою групою інвалідності (в подальшому було встановлено безтерміново третю групу).
Відтак, колегія суддів вважає безспірним той факт, що позивач в результаті цього нещасного випадку зазнав, як моральних, так і інших негативних явищ, і ці фактори мають незворотній характер.

У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди” міститься роз`яснення про те, що шкода, заподіяна особі підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від вини.

Практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При цьому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій у аналогічних справах.

З цього погляду можливість людини реалізувати своє природне право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні їй особисті немайнові блага, слід розцінювати як один з виявів верховенства права. Водночас усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.

У переважній більшості випадків ЄСПЛ: а) наголошує на розумно очікуваних, передбачуваних або звичайних за подібних обставин негативних наслідках, що мали б виникнути у немайновій сфері потерпілої особи; б) виходить з розумного врахування суті порушеного права, особливостей вчинення конкретного правопорушення та характерного для останнього негативного впливу на стан потерпілого; в) при визначенні розміру моральної шкоди керується власною практикою в аналогічних справах.

Особливо примітним і, безперечно, слушним, зважаючи на важливість закріплення однакового розуміння принципів дії механізму захисту особистих немайнових прав потерпілих осіб, є прагнення ЄСПЛ додержуватися послідовної лінії у визначенні розмірів компенсацій, що присуджуються в аналогічних справах.
Вищенаведена правова позиція знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 372/4412/15-ц, а тому (у відповідності до частини 4 статті 263 ЦПК України) підлягає застосуванню до спірних правовідносин. 

Апелюючи до «критеріїв справедливості, виваженості, розумності і пропорційності під час визначення розміру моральної шкоди завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки», апелянт звертає увагу на висновки Верховного Суду, які «містяться зокрема: в ухвалі від 29.04.2024 у справі № 630/556/23, постановах від 12.12.2018 у справі №355/981/16-ц, від 25.03.2019 у справі № 355/813/17, від 05.10.2022 у справі № 357/2446/21, від 24.01.2025 у справі № 624/946/23». Однак, у всіх згаданих вище справах потерпілі на час нещасного випадку, який мав місце з ними на залізниці, перебували у стані сильного алкогольного сп`яніння, тому наведену апелянтом судову практику не можна визнати релевантною. 
В той же час, у ряді інших аналогічних справ судами присуджувався розмір відшкодування моральної шкоди співмірний з розміром, який був присуджений судом оскаржуваним рішенням, а саме: № 567/651/21 (100 000 грн. та 130 000 грн.), № 172/1026/21 (100 000 грн.), № 283/2536/21 (100 000 грн. та 150 000 грн.), № 453/989/21 (250 000 грн.), №740/3561/21 (200 000 грн. та 250 000 грн.), № 566/800/21 (100 000 грн.), № 243/6516/21 (200 000 грн.), № 395/223/21 (350 000 грн.). 

За наведених вище обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що до стягнення з відповідача на користь позивача на відшкодування заподіяної йому в результаті каліцтва моральної шкоди підлягає саме 100 000 грн. і за наведених обставин не знаходить підстав для зменшення цього розміру, що (на переконання колегії суддів) буде відповідати практиці ЄСПЛ щодо додержання послідовної лінії у визначенні розмірів компенсацій, які присуджуються у однотипних справах, а також засадам розумності, виваженості та справедливості.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування чи зміни відсутні і апеляційну скаргу відповідача на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення, а рішення Жидачівського районного суду міста Львова від 20 листопада 2025 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 27 травня 2026 року.

Головуючий:      Цяцяк Р.П.

Судді:        Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.