ЄУН: 336/6399/24
Провадження №: 2/336/84/2026 
РІШЕННЯ
Іменем України
02 липня 2026 року     м. Запоріжжя
Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Дацюк О.І., при секретарі Гордейченко Р.Р., за участю представника позивача адвоката Коломоєць І.В., представника третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору: районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, Центральна адміністрація Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання дітей, встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей, звільнення від сплати аліментів та стягнення аліментів, —
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , вказуючи, що сторони є батьками неповнолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після розірвання шлюбу між сторонами діти проживали разом із позивачем. Рішення Преображенської сільської ради Пологівського району Запорізької області від 28.10.2021 року визнано доцільним визначити місце проживання обох дітей разом із матір`ю ОСОБА_3 у м. Дніпро, водночас діти, а також іноді і ОСОБА_3 проживали разом із позивачем.
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21.06.2022 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання дітей стягнуто аліменти в розмірі 1/3 частини доходів, починаючи з 07.12.2021 року.
08.06.2024 року ОСОБА_3 забрала ОСОБА_5 та попрямувала до м. Дніпро, натомість ОСОБА_6 продовжив проживати разом із батьком.
По суті позову позивач просив визначити місце проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_5 разом із батьком ОСОБА_2 , звільнити ОСОБА_2 з 20.06.2024 року від сплати аліментів на утримання дітей, стягнути з ОСОБА_3 з 20.06.2024 року аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Ухвалою суду від 02.07.2024 року позовну заяву залишено без руху.
03.07.2024 року надійшла заява про усунення недоліків.
Ухвалою суду від 29.07.2024 року відкрите провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 25.02.2025 року підготовче провадження у справі закрите, справу призначено до розгляду.
Розпорядженням керівника апарату Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15.04.2025 року призначено повторний автоматизований розподіл справи.
Ухвалою суду від 22.05.2025 року цивільну справу прийнято до провадження та призначено до розгляду.
22.10.2025 року представником позивача подано уточнену позовну заяву, в якій представник просила визначити місце проживання обох дітей разом із батьком ОСОБА_2 , встановити юридичний факт того, що ОСОБА_2 самостійно виховужє та утримує ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , звільнити ОСОБА_2 від сплати аліментів з 20.06.2024 року, стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_7 та ОСОБА_5 1/3 частку усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20.06.2024 року до досягнення повноліття.
Ухвалою суду від 11.11.2025 року визнано обов`язковою явку позивача для надання пояснень.
Також судом вирішувались клопотання сторін про долучення доказів, по виклик свідків та інші.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 позовні вимоги за своїм позовом підтримав, вказавши, що з 2015 року перебував у шлюбі з ОСОБА_3 , сторони є батьками двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_7 , 2015 року народження, та ОСОБА_5 , 2017 року народження. До 2021 року подружжя разом із дітьми мешкали у м. Оріхів, натомість потім сторони розірвали шлюб. Після розірвання шлюбу діти мешкали із матір`ю ОСОБА_3 , ОСОБА_2 у 2021 році звертався до суду із позовом про визначення місця проживання дітей із ним, але згодом подав заяву про залишення позову без розгляду. Пізніше ОСОБА_2 забрав дітей до себе, влаштував ОСОБА_8 до школи, а ОСОБА_9 до дошкільного закладу, натомість потім ОСОБА_3 знов забрала дітей до себе та вони близько року жили із нею. На якийсь час сторони помирились та жили разом, водночас потім між ними знов почали виникати конфлікти. Згодом ОСОБА_3 разом із молодшим сином ОСОБА_10 поїхала до м. Дніпро, а ОСОБА_6 залишився жити із батьком за власним бажання.
11.08.2025 року ОСОБА_2 зателефонувала сусідка ОСОБА_3 та повідомила, що ОСОБА_3 перебуває у неадекватному стані та потрібно терміново забрати ОСОБА_9 . ОСОБА_2 одразу поїхав до м. Дніпро, побачив, що ОСОБА_3 спить, на намагання розбудити вона ніяк не реагувала, ОСОБА_11 перебував поряд без догляду. ОСОБА_2 забрав ОСОБА_5 та з того часу діти мешкають із ним.
Вказуючи, що ОСОБА_3 неодноразово застосовувала до дітей насильство, щодо неї були винесені обмежувальні приписи, натомість як він має постійне житло, працює неофіційно, просив визначити місце проживання дітей із собою, припинити стягнення аліментів на утримання дітей на користь ОСОБА_3 та стягнути з ОСОБА_3 аліменти на утримання дітей на свою користь.
Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, вказуючи, що в інтересах дітей є їх проживання разом із батьком, оскільки мати не здатна забезпечити їм стабільної обстановки та належних умов для проживання та навчання. Також представник вказувала, що фактично ОСОБА_2 займався матеріальним забезпеченням дітей, адже ОСОБА_3 не працювала, натомість як ОСОБА_2 працює неофіційно.
Відповідач прибула в судове засідання 06.04.2026 року, вказала, що не ознайомлена з матеріалами справи та просила відкласти судове засідання. Судом було оголошено перерву в судовому засідання для надання відповідачеві можливості ознайомитись з матеріалами справи та належної підготовки до її розгляду. Водночас в наступні судові засідання відповідач, будучи належним чином повідомленою про дату та час розгляду справи, безумовно будучи обізнаною про розгляд справи, в судові засідання не прибула, відзив на позов не подавала.
Суд розцінює таку поведінку відповідача, яка безумовно була обізнана про розгляд цивільної справи, адже отримувала судові повістки та з`являлась до суду, як нехтування реалізацією своїх процесуальних прав.
Оскільки відповідач належним чином була повідомлена про дату та місце судових засідань, водночас не з`являлась до суду без повідомлення про поважність причин такої неявки, суд, у відповідності до положень ст. 223 ЦПК України розглянув справу за відсутності відповідача.
Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору- районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району в судовому засіданні вказала, що підтримує висновок органу опіки щодо доцільності визначення місця проживання дітей із батьком.
Представник Центральної адміністрації Дніпровської міської ради до суду направлено заяву про розгляд справи без участі представника
За клопотанням сторін судом опитано ОСОБА_4 , допитані свідки, досліджені письмові докази, аудіо та відеозаписи.
ОСОБА_4 в судовому засіданні вказав, що під час спільного проживання із батьками у м. Оріхів ОСОБА_2 працював, часто виїжджаючи у відрядження. ОСОБА_3 тим часом зловживала алкогольними напоями та систематично застосовувала фізичне насильство щодо синів, про що ОСОБА_4 повідомляв батьку.
Після розлучення батьків ОСОБА_6 проживав із батьком, але мати обманом його відвезла до м. Дніпро. Потім батьки якийсь час мешкали разом, оскільки помирились, натомість згодом мати разом із ОСОБА_12 поїхала до м. Дніпро, а ОСОБА_13 вирішив залишитись із батьком. В якийсь день зателефонувала сусідка ОСОБА_3 та повідомила, що ОСОБА_9 потрібно забрати, після чого батько разом з ОСОБА_8 поїхали до м. Дніпро та забрали ОСОБА_9 , з того часу вони живуть разом із батьком.
ОСОБА_4 вказував, що він бажає жити із батьком, йому подобається школа у м. Запоріжжя, із матір`ю спілкуватись не хоче.
Свідок ОСОБА_14 суду повідомила, що вона є вчителем навчального закладу, де навчається ОСОБА_6 , була класним керівником класу, де він навчався. До школи до 3 класу ОСОБА_13 прийшов з недостатнім обсягом знань, однак, з того часу він покращив свої досягнення, є відкритим та товариським, став спокійніше, знайшов друзів. Його успіхами цікавиться батько ОСОБА_2 , який бере активну участь у житті школи. З ОСОБА_3 свідок спілкувалась лише один раз телефоном у 2023 році, при цьому ОСОБА_3 одразу почала лаятись, застосовуючи нецензурну лайку, її мова була нечіткою, у свідка склалось враження, що ОСОБА_3 була нетвереза.
Свідок ОСОБА_15 суду пояснила, що з ОСОБА_3 вона знає з дитинства, адже дружила із її матір`ю. За час життя ОСОБА_3 не мала стабільної роботи, іноді влаштовувалась на роботу, але швидко звільнялась, її утримували мати та бабуся. З 2022 року ОСОБА_3 живе у кімнаті гуртожитку, де також проживає і ОСОБА_15 . Якийсь час діти жили із нею, потім мешкав лише ОСОБА_11 . Під час проживання дітей із ОСОБА_3 остання часто на них лаялась, застосовуючи нецензурні висловлювання, свідок неодноразово бучила її нетверезою, кілька разів ОСОБА_3 залишала увімкненим газ. В ніч з 10 та 11 серпня 2025 року сусіди повідомили, що ОСОБА_3 поводиться дивно, виносить речі, лається, намагалась битись. Сусіди спочатку забрали ОСОБА_9 до себе, враховуючи таку поведінку ОСОБА_3 , а ОСОБА_15 у свою чергу зателефонувала ОСОБА_2 , повідомила йому про ці обставини та вказала на необхідність забрати ОСОБА_9 від матері.
При дослідженні письмових доказів судом встановлено наступне.
Батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджено копіями свідоцтв про народження.
Рішенням Оріхівського районного суду м. Запоріжжя від 17.08.2021 року шлюб між сторонами розірвано.
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21.06.2022 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуті аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частки усіх видів його заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку до досягнення дітьми повноліття.
Рішенням Преображенської сільської ради № 190 від 28.10.2021 року затверджено висновок органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання ОСОБА_4 , 2015 року народження, та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із матір`ю ОСОБА_3 .
Розпорядженням заступника голови адміністрації Дніпровської міської ради № 439-р від 25.09.2024 року затверджено висновок органу опіки та піклування – Центральної адміністрації Дніпровської міської ради про недоцільність визначення місця проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_5 разом із батьком.
Згідно із висновком районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 03.12.2024 року при перевірці умов проживання дітей за адресою: АДРЕСА_1 спеціалісти органу опіки спілкувались із ОСОБА_2 та ОСОБА_16 , натомість ОСОБА_3 та ОСОБА_17 , які на момент обстеження були також в даному будинку, спілкуватись відмовились.
На засідання комісії ОСОБА_3 також не з`явилась.
Комісія дійшла висновку про доцільність визначення місця проживання обох дітей разом із батьком ОСОБА_2 .
Згідно із довідками КЗДО «Червона шапочка» від 23.09.2021 року ОСОБА_4 та ОСОБА_4 відвідували вказаний заклад з 2019 року.
З довідки Запорізької гімназії № 64 від 14.06.2024 року ОСОБА_6 навчається у вказаному закладі з 14.09.2023 року, влаштуванням до закладу займався батько, який і відвідував навчальний заклад.
З характеристики від 14.06.2024 року вбачається, що ОСОБА_6 навчається на задовільному рівні, забезпечений усім необхідним для навчання, не пропускає занять без поважних причин.
Згідно з актом обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_2 від 14.09.2021 року житло складається з однієї кімнати площею 17,7 кв.м. у гуртожитку, душова кімната, кухня та туалет у спільному користуванні мешканців поверху гуртожитку.
За договором оренди житлового приміщення від 01.05.2024 року ОСОБА_2 орендує будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно із актом обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 від 31.05.2024 року (місце проживання позивача на момент розгляду справи) будинок складається з чотирьох кімнат, стан будинку задовільний, наявні необхідні меблі та побутова техніка.
З наданих запитів, довідок та заяв вбачається, що протягом 2021-2022 років ОСОБА_2 звертався до органу поліції з приводу застосування ОСОБА_3 фізичного насильства щодо нього та дітей, щодо викрадення дитини, щодо самовільної зміни місця проживання дитини.
10.06.2023 року та 08.06.2024 року ОСОБА_3 були винесені термінові заборонні приписи у зв`язку з нецензурною лайкою, приниженням на адресу ОСОБА_2 строком на 5 діб в кожному випадку.
Згідно відповіді УПП в Дніпропетровській області від 23.12.2025 року на адвокатський запит, 05.12.2025 року відносно ОСОБА_3 був складений протокол про адміністративне правопорушення за ст. 172 КУпАП та винесено постанову за ст. 178 ч. 1 КУпАП.
З наданого відеозапису вбачається, що відеозапис здійснений 05.12.2025 року нагрудними камерами працівників поліції, які були викликані, ймовірно, сусідами ОСОБА_3 . Під час спілкування із працівниками поліції ОСОБА_3 поводиться агресивно, нецензурно лається, незважаючи на неодноразові зауваження поліцейських, стверджує, що сусідка продала її дитину, звинувачує сусідів у сепаратизмі, тощо.
На інших наданих представником відеозаписах зафіксовані обставини спілкування ОСОБА_3 із працівниками екстреної медичною допомоги та поліції, під час якого вона також нецензурно лається, поводиться неадекватно.
З виписки з медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_17 з 03 по 08 вересня 2025 року перебував на стаціонарному лікуванні у зв`язку із лікуванням рубцевого фімозу.
Згідно із висновком спеціаліста-психолога від 24.10.2021 року при проведенні психологічного дослідження ОСОБА_7 психологом зроблено висновок про те, що, враховуючи психоемоційні особливості ОСОБА_3 , доцільним буде визначити місце проживання дитини із батьком ОСОБА_2 .
Інші надані позивачем документи судом досліджені, але їм не надається оцінка за відсутності інформації, яка б мала значення для встановлення обставин справи.
Оцінивши в сукупності досліджені безпосередньо в судовому засіданні докази суд при вирішенні спору виходить з наступного.
Щодо вимог про визначення місця проживання дітей.
Відповідно до ст. 160 ч. 2 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Як вказує ст. 161 ч. 1 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. 
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої 27.02.1991 року (далі Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Як вказує ст. 9 ч. 3 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини; поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Відповідно до ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Згідно зі статтями 8, 11, 15 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
При визначенні місця проживання дитини у разі окремого проживання батьків застосовується принцип забезпечення якнайкращих інтересів дитини.
За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права.
Отже, найкращі інтереси дітей повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків (правовий висновок Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі № 6-1945цс17).
У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі "Хант проти України" зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі "Олсон проти Швеції" (№ 2) від 27 листопада 1992 року, ОСОБА_2, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Незважаючи на принцип ст.6 Декларації Прав дитини, якою передбачено, що малолітня дитина може бути розлучена з матір"ю лише за виняткових обставин, суд при прийнятті рішення надає переваги та керується ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, яка передбачає, що в усіх діях щодо дітей, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Таким чином, суд при вирішенні спору насамперед виходить з принципів рівності прав батьків щодо участі у вихованні дітей, інтересів самих дітей.
Органами опіки надані суперечливі висновки щодо доцільності визначення місця проживання дітей з батьками.
Водночас висновок органу опіки щодо визначення місця проживання дитини від 25.09.2024 року суд оцінює критично, адже з тексту не виявляється можливим зрозуміти, чому саме комісія дійшла висновку про недоцільність проживання ОСОБА_5 разом із батьком.
В тексті висновку відсутнє обґрунтування зайнятої комісією позиції щодо місця проживання дитини, адже в ньому містяться лише характеристики обох батьків та відомості щодо умов їх проживання. При цьому чому саме комісія вирішила, що є доцільним визначити місце проживання дитини саме із матір`ю не зазначено у висновку, представник органу опіки для надання пояснень до суду не прибув.
Як батько, так і мати дітей мають житло, умови проживання у якому органами опіки визначені як задовільні.
Водночас, суд враховує, що ОСОБА_2 винаймає будинок з чотирма окремими кімнатами, що надає можливість облаштування для обох дітей окремого простору для відпочинку та навчання.
Між тим ОСОБА_18 проживає у гуртожитку, займає одну кімнату, кухня, вбиральня та ванна кімната у спільному користування мешканців поверху гуртожитку.
Як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_18 офіційно не працевлаштовані, доказів на підтвердження рівня доходів обох батьків суду надано не було.
Суд не оцінює в якості підтвердження наявності у ОСОБА_2 стабільного заробітку банківську виписку, адже вона надана за короткий період часу та усі зарахування не мають призначення платежу, який би вказував, що вони сплачені за надання якихось послуг чи проведення робіт.
Суд враховує і те, що ОСОБА_6 в судовому засіданні вказав, що бажає мешкати разом із батьком, пояснював, що мати до нього застосовувала фізичне та психологічне насильство.
Суд звертає увагу на обставин події, які стали передумовою того, що ОСОБА_17 був забраний батьком від матері у серпні 2025 року.
Так, підставою для цього стала поведінка ОСОБА_3 , яка охарактеризована сусідами як неадекватна та характерна для осіб, що перебувають у стані алкогольного та наркотичного сп`яніння, внаслідок чого ОСОБА_5 спочатку забрали сусіди з метою його убезпечення, а згодом батько.
В ході подій 05.12.2025 року ОСОБА_3 знову поводилась агресивно, вказувала, що перебувала у стані алкогольного сп`яніння, незважаючи на багаторазові зауваження працівників поліції, застосовувала нецензурну лайку щодо сусідів по гуртожитку, що свідчить про її нестабільний психологічний стан, що у свою чергу може негативно вплинути на психологічне здоров`я малолітніх дітей.
З моменту проживання дітей разом із батьком ОСОБА_3 не зверталась до суду для повернення дітей чи визначення місця проживання із нею. При цьому ОСОБА_3 , безумовно знаючи про розгляд справи судом, з`явилась в судове засідання лише один раз, в подальшому в судові засідання не з`являлась, відзив на позов не подавала, заперечень щодо позову не висловлювала.
Наразі діти мешкають із батьком, відвідують відповідні навчальні заклади, їх життя стабілізувалось, різка зміна місця проживання може негативно вплинути на їх психологічний стан.
Підсумовуючи викладене, суд вважає, що інтересам дітей на даний час відповідає їх проживання разом із батьком, тож вбачає підстави для задоволення позову в цій частині.
Щодо вимог про встановлення юридичного факту того, що ОСОБА_2 самостійно виховує та утримує дітей, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
У частині першій статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
У СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 зазначила, що доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_2 просив встановити факт самостійного виховання та утримання дітей, що у свою чергу може бути підставою для відстрочки від мобілізації.
Відповідно до пункту 4 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
В даному випадку не встановлено обставин, які свідчать, що мати дитини не здатна виконувати свої батьківські обов`язки чи позбавлена у визначений законом спосіб можливості здійснення своїх батьківських прав стосовно дітей.
Саме по собі проживання ОСОБА_3 окремо від дітей не свідчить про те, що вона самоусунулась від виховання та утримання дітей, і не звільняє її від батьківських обов`язків.
При цьому ОСОБА_2 офіційно не працює та не надав належних та допустимих доказів того, що його доходи дозволяють йому утримувати дітей самостійно. Суд враховує і те, що до серпня 2025 року ОСОБА_17 проживав разом із матір`ю.
Враховуючи викладене, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позову в частині встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей позивачем.
Вирішуючи позов в частині припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Як вказує ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Згідно ст. 181 ч. 3 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Відповідно до ст. 182 СК України при призначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Таким чином, аліменти є власністю дитину та можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, з ким дитина проживає.
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Запоріжжя від 21.06.2022 року стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання його малолітніх синів - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у розмірі 1/3 частки зі всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи з 7 грудня 2021 року і до досягнення дітьми повноліття, в особі матері ОСОБА_3 , допустивши по справі негайне виконання у межах суми платежу за один місяць.
Позивач у свою чергу просив припинити стягнення аліментів з нього з 20.06.2024 року.
З пояснень ОСОБА_2 не виявляється можливим визначити, з якого саме часу ОСОБА_6 проживає постійно із ним, а також з якого часу ОСОБА_3 разом із ним та дітьми не мешкає, адже при проведенні обстеження умов проживання родини у грудні 2024 року у будинку за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_17 також перебували у вказаному будинку.
Водночас, звертаючись до суду із позовом, позивач стверджував, що ОСОБА_6 мешкає разом із ним, що не було спростовано відповідачем. З вересня 2023 року ОСОБА_6 навчався в школі у м. Запоріжжя, що опосередковано підтверджує і те, що він у м. Запоріжжя в цей період часу проживав.
ОСОБА_17 проживає із батьком з 11.08.2025 року, що підтверджено дослідженими судом доказами, зокрема показаннями свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 . До 11.08.2025 року ОСОБА_17 проживав із матір`ю.
Таким чином, суд вбачає підстави для задоволення позову в частині припинення стягнення аліментів частково, а саме вважає необхідним припинити стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_7 з вересня 2023 року, а на утримання ОСОБА_5 з 11.08.2025 року.
Оскільки з вищевказаного часу діти мешкають разом із ОСОБА_2 , суд вбачає підстави для стягнення аліментів на утримання дітей з ОСОБА_3 .
З урахуванням положень ст. 141 СК України з відповідача також належить стягнути судовий збір на користь позивача, сплачений за вимогу про встановлення місця проживання дітей.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 76-81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, —
УХВАЛИВ:
Позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору: районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, Центральна адміністрація Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання дітей, встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей, звільнення від сплати аліментів та стягнення аліментів задовольнити частково.
Визначити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , року народження, разом із батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , за місцем проживання останнього.
Припинити стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , стягнуті рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21.06.2022 року, з 01 вересня 2023 року.
Припинити стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , стягнуті рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21.06.2022 року, з 11 серпня 2025 року.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 1/6 частини усміх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01 вересня 2023 року і до досягнення повноліття ОСОБА_4 .
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в розмірі 1/6 частини усміх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11 серпня 2025 року і до досягнення повноліття ОСОБА_4 .
Відмовити у задоволенні позову в частині встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей.
Стягнути з  ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 968,96 гривень (дев`ятсот шістдесят вісім гривень 96 коп).
Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір в сумі 1211,20 гривень (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 коп).
Відповідно до ст. 265 ч. 5 ЦПК України зазначаються наступні відомості:
Позивач –  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 .
Відповідач – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .
Треті особи без самостійних вимог на предмет спору:
Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, код ЄДР 37573885, адреса: м. Запоріжжя, пр. Моторобудівників, буд. 34;
Центральна адміністрація Дніпровської міської ради, код ЄДР 44209446, м. Дніпро, пр. Лесі Українки, 65.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя       О.І. Дацюк

Повне судове рішення складене 02.07.2026 року
02.07.26