ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"05" травня 2026 р. Справа №910/10414/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Сітайло Л.Г.
суддів: Корсака В.А. 
Шапрана В.В. 

секретар судового засідання - Ярітенко О.В.
представники сторін у судове засідання не з`явилися

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2025 (повний текст складено 06.02.2026)
у справі №910/10414/25 (суддя Привалов А.І.)
за позовом ОСОБА_1 
до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Колиба"
2) ОСОБА_2 
3) ОСОБА_3 
4) ОСОБА_4 
5) ОСОБА_5 
про визнання недійсними договору, перерозподіл часток у статутному капіталі та скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Колиба" (далі - ТОВ "Колиба"), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ "Колиба" від 14.02.2018, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; визнання статутного капіталу ТОВ "Колиба" у розмірі 145 000,00 грн; визнання частки учасника ОСОБА_2 у розмірі 72 250,00 грн, що становить 50% статутного капіталу ТОВ "Колиба"; визнання частки учасника ОСОБА_4 у розмірі 72 250,00 грн, що становить 50% статутного капіталу ТОВ "Колиба"; скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_5 на майновий комплекс громадського харчування в літері "А", загальною площею 216,7 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що спірний договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ "Колиба" укладений її колишнім цивільним чоловіком ОСОБА_2 без її згоди на його укладення та на розпорядження часткою в статутному капіталі ТОВ "Колиба", що є їх спільною сумісною власністю, як подружжя, тому, відповідно до статті 369 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України) підлягає визнанню недійсним. Наслідком визнання недійсним оспорюваного правочину є повернення сторін у первісний стан та, відповідно, перерозподіл їх часток у статутному капіталі ТОВ "Колиба".
В подальшому позивачкою подано позовну заяву в новій редакції, зокрема, включено до складу відповідачів ОСОБА_2 .
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.09.2025 відкрито провадження у справі №910/10414/25 та вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження. 

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення
Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.12.2025 у справі №910/10414/25 у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з того, що лише встановлення у судовому порядку факту сумісного проживання позивачки та ОСОБА_2 не доводить, що частка у статутному капіталі ТОВ "Колиба", придбана ОСОБА_2 у 2017 році, є спільною сумісною власністю позивачки та відповідача-2. Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що обраний позивачкою спосіб захисту є неефективним, оскільки задоволення вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ "Колиба" від 14.02.2018, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , не може призвести до захисту або відновлення порушеного майнового права позивачки, яке не є та ніколи не була учасником ТОВ "Колиба".

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, ОСОБА_1 звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2025 у справі №910/10414/25 та задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції не вірно застосував норми права, вважав встановленими обставини, що не були підтверджені належними доказами, висновки суду не відповідають встановленим обставинам, що призвело до неправильного вирішення спору.
Так, скаржниця зазначає, що а ні ОСОБА_2 , а ні відповідачем-5 не спростовано належними доказами, що частка у статутному капіталі ТОВ "Колиба" придбана ОСОБА_2 , за його особисті кошти, у зв`язку з чим слід вважати, що частка у статутному капіталі ТОВ "Колиба" є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та позивачки. Більше того, ОСОБА_2 подав до суду першої інстанції заяву про визнання позовних вимог, тим самим погодився з підставами позовних вимог за якими 29.06.2017 частка у статутному капіталі ТОВ "Колиба" придбана ОСОБА_2 у ОСОБА_6 за спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Також, скаржниця вважає, що обраний спосіб захисту в позовній заяві відновить право приватної спільної сумісної власності позивачки на частку в статутному капіталі ТОВ "Колиба" у розмірі 72 250,00 грн, що складала 50% статутного капіталу ТОВ "Колиба".

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.02.2026 апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі №910/10414/25 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сітайло Л.Г., судді: Корсак В.А., Крижний О.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.03.2026 апеляційну скаргу залишено без руху та надано строк на усунення її недоліків.
11.03.2026, через систему "Електронний суд", скаржницею подано заяву про усунення недоліків апеляційної скарги.
Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду від 16.03.2026, у зв`язку з участю судді Крижного О.М. у підготовці для підтримання кваліфікації у НШСУ з 16.03.2026 до 20.03.2026, який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.03.2026, для розгляду справи №910/10414/25 визначено новий склад колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Сітайло Л.Г., судді: Корсак В.А., Шапран В.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2025 у справі №910/10414/25. Розгляд апеляційної скарги призначено на 02.04.2026. Витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/10414/25. Сторонам встановлено строк на подання відзиву, заяв, пояснень, клопотань, заперечень до 01.04.2026.
26.03.2026 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/10414/25.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.04.2026 розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2025 у справі №910/10414/25 відкладено до 05.05.2026.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу
Відповідачі, у порядку статті 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) своїм правом не скористалися, до Північного апеляційного господарського суду відзиву на апеляційну скаргу не подали.

Заяви та клопотання учасників справи з процесуальних питань, результати їх вирішення
04.05.2026, через систему "Електронний суд", позивачкою подано клопотання про відкладення розгляду справи, в якому остання посилається на те, що її представник не має можливості з`явитись на розгляд справи №910/10414/25 у судове засідання 05.05.2026 об 11 год 00 хв, у зв`язку з хворобою.
Розглянувши клопотання про відкладення розгляду справи, колегія суддів зазначає наступне.
Матеріалами справи підтверджується, що позивачка повідомлена судом про час та місце проведення судового засідання завчасно.
Також, колегія суддів зазначає, що позивачка не обмежена у праві вибору представника і у рамках свого права користується можливістю залучити будь-якого іншого представника для представництва своїх інтересів та участі у судовому засіданні.
Відповідно до статті 202 ГПК України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 273 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Таким чином, враховуючи, що явка представників учасників справи у судове засідання не визнавалась обов`язковою, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представника позивачки.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання позивачки про відкладення розгляду справи.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання
Відповідачі своїх представників в судове засідання не направили, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином у встановленому чинними законодавством порядку.
Згідно з частинами 3, 8 статті 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.
Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи.
Таким чином, відповідачі повідомлені судом апеляційної інстанції про дату, час та місце проведення судового засідання апеляційним господарським судом. При цьому, явка обов`язковою не визнавалась, а тому справа №910/10414/25 розглядається за їх відсутності.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
Як стверджує позивачка, починаючи з 28.11.2015 до 02.01.2021, вона та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство, що підтверджується рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15.03.2021 у справі №357/1204/21.
29.06.2017 ОСОБА_2 та ОСОБА_6 уклали договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ "Колиба", згідно з яким ОСОБА_2 придбав частку у статутному капіталі ТОВ "Колиба" у розмірі 72 250,00 грн, що складала 50% статутного капіталу останнього.
Вказана частка, за твердженнями позивачки, придбана за спільним рішенням та за спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
14.02.2018 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ "Колиба", згідно з яким ОСОБА_2 відчужив на користь ОСОБА_3 частку у статутному капіталі ТОВ "Колиба", яка складала 72 250,00 грн.
Проте, продаж вказаної частки відбувся без згоди позивачки на користь близької подруги сім`ї позивачки та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 . Про дану обставину позивачці стало відомо тільки під час сварки з ОСОБА_2 на початку 2021 року.
Інші 50% статутного капіталу ТОВ "Колиба" належали ОСОБА_7 .
16.06.2020 ОСОБА_7 та ОСОБА_4 уклали договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ "Колиба", згідно з яким ОСОБА_7 відчужив на користь ОСОБА_4 частку у статутному капіталі ТОВ "Колиба", в розмірі 72 250,00 грн, що також складала 50% статутного капіталу останнього.
28.06.2022 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ "Колиба", згідно з яким ОСОБА_3 відчужила на користь ОСОБА_4 частку у статутному капіталі ТОВ "Колиба" у розмірі 72 250,00 грн, що складала 50% статутного капіталу останнього.
05.07.2022 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ "Колиба", згідно з яким ОСОБА_4 відчужила на користь ОСОБА_5 частку у статутному капіталі ТОВ "Колиба" в розмірі 115 600,00 грн, що складала 80% статутного капіталу останнього.
31.10.2022 ОСОБА_5 звернулася до загальних зборів ТОВ "Колиба" з заявою про вихід зі складу учасників (засновників), в якій повідомила про своє рішення вийти з ТОВ "Колиба", надавши свою згоду на те, щоб останнє в рахунок сплати вартості її частки в статутному капіталі у розмірі 115 600,00 грн, що складала 80% статутного капіталу ТОВ "Колиба", передало їй у власність нерухоме майно відповідача-1 - комплекс громадського харчування в літері "А", загальною площею 216,7 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням загальних зборів ТОВ "Колиба" від 31.10.2022 №3/22 надано згоду ОСОБА_5 на вихід зі складу ТОВ "Колиба" та погоджено виплату вартості її частки шляхом передачі їй у власність нерухомого майна останнього - комплексу громадського харчування в літері "А", загальною площею 216,7 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Таким чином, у зв`язку з виходом з ТОВ "Колиба" ОСОБА_5 та виплатою їй вартості її частки у статутному капіталі відповідача-1, рішенням загальних зборів ТОВ "Колиба" вирішено зменшити розмір статутного капіталу останнього до суми у розмірі 28 900,00 грн.
Позивачка вважає, що її права та інтереси щодо частки у розмірі 72 250,00 грн, що становить 50% статутного капіталу ТОВ "Колиба", порушені з боку відповідачів.
В обґрунтування позовних вимог, позивачкою зазначено, що спірний договір купівлі-продажу (відступлення) часток у статутному капіталі ТОВ "Колиба" від 14.02.2018, підписаний між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , укладений цивільним чоловіком позивачки без її згоди на його укладення та на розпорядження часткою в статутному капіталі ТОВ "Колиба", що є їх спільною сумісною власністю, як подружжя. Відтак, відповідно до статті 369 ЦК України, статті 65 СК України, підлягає визнанню недійсним. Інші позовні вимоги є похідними від вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу (відступлення) часток у статутному капіталі ТОВ "Колиба" від 14.02.2018 та направлені на відновлення становища, яке існувало до укладання вказаного договору.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи
Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції встановив наступне.
Статтею 4 ГПК України встановлено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
За приписами статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Відповідно до частин 1, 4 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 ЦК України).
Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Так, предметом спору у цій справі є позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ "Колиба" від 14.02.2018, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України.
Відповідно до частин 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
За змістом частин 2, 3 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом на підставі законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Таким чином, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, а також наявність у позивача порушеного права чи інтересу в результаті укладення спірного правочину (правочинів).
З матеріалів справи вбачається, що позов у цій справі про визнання недійсним договору купівлі-продажу (відступлення) частки у статутному капіталі ТОВ "Колиба" від 14.02.2018 заявлений ОСОБА_1 , яка не є стороною спірного договору, а станом на дату його укладення була цивільною дружиною продавця за договором - ОСОБА_2 .
Позов поданий з підстав того, що спірний договір був укладений її цивільним чоловіком без її згоди на його укладення та на розпорядження часткою в статутному капіталі ТОВ "Колиба", що є їх спільною сумісною власністю як подружжя, та, відповідно до статті 369 ЦК України та статті 65 СК України, підлягає визнанню недійсним.
За приписами частини 1 статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.
Відповідно до частини 1 статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.
Згідно з частиною 1 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Статтею 368 ЦК України встановлено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною 1 статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Зазначені норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17, від 29.06.2021 у справі №916/2813/18 та постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі №404/1515/16-ц.
Як вірно встановлено місцевим господарським судом, 29.06.2017 між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ "Колиба", згідно з яким ОСОБА_2 придбав частку у статутному капіталі ТОВ "Колиба" в розмірі 72 250,00 грн, що складала 50% статутного капіталу ТОВ "Колиба".
Як стверджує позивачка, вказана частка була придбана за спільним рішенням та за спільні кошти останньої та ОСОБА_2 . Проте жодних належних та допустимих доказів на підтвердження даної обставини суду не надано.
Натомість, суд першої інстанції слушно зауважив, що у вказаному договорі купівлі-продажу від 29.06.2017 відсутнє будь-яке застереження, що купівля-продаж здійснюється за спільні кошти позивачки та ОСОБА_2 . При цьому, у пункті 7.7 вказаного договору наявні відповідні застереження, передбачені СК України, зокрема, що при укладенні одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (стаття 65 СК Україна).
Разом із тим, у матеріалах справи відсутня належним чином оформлена згода позивачки на укладання договору купівлі-продажу від 29.06.2017.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що лише встановлення у судовому порядку факту сумісного проживання позивачки та ОСОБА_2 не доводить, що частка у статутному капіталі ТОВ "Колиба", придбана ОСОБА_2 у 2017 році, є спільною сумісною власністю позивачки та відповідача-2.
Крім того, до спірних правовідносин у даній справі підлягають застосуванню норми ЦК України, Господарського кодексу України (далі - ГК України) та Закону України "Про господарські товариства", які були чинними на час укладання оскарженого договору.
Статтею 113 ЦК України та статтею 1 Закону України "Про господарські товариства" визначено, що товариство з обмеженою відповідальністю належить до господарських товариств. Господарські товариства можуть набувати майнових та особистих немайнових прав.
Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України "Про господарські товариства" товариство є власником, у тому числі майна, переданого йому учасниками у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу.
За замістом частини 1 статті 140 ЦК України товариство з обмеженою відповідальністю є таким, що засноване одним або кількова особами, статутний капітал якого поділений на частки, розмір яких встановлюється статутом.
Статтею 167 ГК України визначено, що корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включаються правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.
Згідно з частиною 1 статті 100 ЦК України (у редакції станом на час укладання оспорюваного договору), право участі у товаристві є особистим немайновим правом і не може окремо передаватися іншій особі.
Частиною 1 статті 147 ЦК України та частиною 1 статті 53 Закону України "Про господарські товариства" встановлено, що учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам цього товариства.
Як убачається з положень статті 115 ЦК України, статті 85 ГК України та статті 12 Закону України "Про господарські товариства", власником майна, переданого господарському товариству у власність його учасниками як вклад до статутного (складеного) капіталу, є саме товариство, відчуження учасником товариства частки в статутному капіталі на користь іншої особи не припиняє права власності товариства на майно, яке обліковується на його балансі, у тому числі на внесені до статутного капіталу вклади учасників.
Отже, з моменту внесення грошових коштів до статутного капіталу господарського товариства вони є власністю самого товариства, зазначені спільні кошти (майно) подружжя втрачають ознаки об`єкта права спільної сумісної власності подружжя, а відповідне товариство з моменту отримання майна здійснює щодо нього передбачені законом правомочності власника, тобто на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається ним.
У разі передання подружжям свого майна для здійснення підприємницької діяльності шляхом участі одного з них у заснуванні господарського товариства це майно належить зазначеному товариству на праві власності, подружжя набуває відповідне майнове право, яке реалізується одним з подружжя (засновником) шляхом участі в управлінні товариством, а друге подружжя набуває право вимоги виплати йому певних сум у разі поділу майна між подружжям. Право на компенсацію вартості частини коштів виникає в іншого подружжя лише щодо спільних коштів, а не статутного капіталу, при цьому лише в тому разі, коли спільні кошти, всупереч статті 65 СК України, були використані одним з подружжя саме для внесення вкладу до статутного капіталу, про що зазначено у висновках, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2024 у справі №760/20948/16-ц.
Отже, внесення до статутного капіталу юридичної особи спільних коштів подружжя має наслідком виникнення відповідних корпоративних прав лише у того з подружжя, хто є учасником (акціонером, членом) такої юридичної особи (постанова Верховного Суду від 03.03.2020 у справі №909/52/19).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц.
Приписами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконання вимог якої є обов`язковим для України, визначено право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 цієї ж Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, що означає право особи на пред`явлення в суді такої вимоги на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
Таким чином, обрання позивачем певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.
Суд зазначає, що позивач, заявляючи позов та обираючи спосіб захисту повинен дбати про те, щоб резолютивна частина рішення, в якій остаточно закріплюється висновок суду щодо вимог позивача, могла бути виконана в процесі виконавчого провадження у справі, адже у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору положень статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ акцентував, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.
Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згідно з цією статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема його застосування не повинно бути ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005).
Отже, зрештою ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, оскільки задоволення вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ "Колиба" від 14.02.2018, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , не може призвести до захисту або відновлення порушеного майнового права позивачки, яке не є та ніколи не була учасником ТОВ "Колиба".
При цьому, позивачкою не зазначено щодо наявності спору між нею та ОСОБА_2 відносно поділу майна подружжя, яке було набуто у власність під час їх спільного проживання, а відтак, і не зазначено які її права можуть бути відновлені, у випадку задоволення позовних вимог в обраний нею спосіб.
Судом першої інстанції також враховано, що, на момент розгляду справи, склад учасників ТОВ "Колиба" відрізняється від складу учасників, який існував на дату укладення оспорюваного договору, тому, у випадку застосування наслідків недійсності правочину, про які заявлено позивачкою, відбудеться зміна складу учасників товариства поза їх волею, відбудеться перерозподіл належних їм часток в статутному капіталі, що порушуватиме права та охоронювані законом інтереси інших учасників ТОВ "Колиба", які набували права на частку у товаристві на законних підставах, які позивачкою не оспорюються та не спростовуються.
Отже, обрання неефективного способу захисту порушених прав та недоведеність порушених прав оспорюваний правочином є самостійними підставами для відмови в задоволенні позовних вимог.
Таким чином, враховуючи вищенаведене, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується судова колегія, про відсутність підстав для задоволення позову.
Також, на переконання колегії суддів, місцевий господарським судом правомірно не прийнято до розгляду заяву відповідача-2 про визнання позову, оскільки наведена заява суперечить закону, обставинам справи та порушує права та інтереси інших осіб.
Інші доводи апеляційної скарги взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.
Згідно з частиною 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.
При ухваленні даної постанови судом апеляційної інстанції надані вичерпні відповіді на доводи апелянта, з посиланням на норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до частини 2 статті 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Таким чином, виходячи із фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Частиною 1 статті 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2025 у справі №910/10414/25 ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Розподіл судових витрат
Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється, а витрати пов`язані з розглядом апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2025 у справі №910/10414/25, відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2025 у справі №910/10414/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2025 у справі №910/10414/25 залишити без змін.
3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на ОСОБА_1 .
4. Матеріали справи №910/10414/25 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений статтями 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Л.Г. Сітайло 

Судді В.А. Корсак

В.В. Шапран