ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"08" червня 2026 р. Справа №910/14052/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Сітайло Л.Г.
суддів: Шапрана В.В. 
Буравльова С.І. 

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (без повідомлення учасників справи) апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція"
на рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2026
у справі №910/14052/25 (суддя Нечай О.В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція"
до 1) Органу самоорганізації населення "Будинковий комітет "Вулиця Севастопольська, 13"
2) Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва"
про стягнення 96 161,65 грн
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
Товариство з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" (далі - ТОВ "Євро-Реконструкція") звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення солідарно з Органу самоорганізації населення "Будинковий комітет "Вулиця Севастопольська, 13" (далі - ОСН "Будинковий комітет "Вулиця Севастопольська, 13") та Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва" (далі - КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва") заборгованості у розмірі 96 161,65 грн, з яких: 58 738,74 грн - заборгованість за спожиті послуги з постачання теплової енергії, 1 434,93 грн - плата з абонентського обслуговування, 29 125,88 грн - інфляційні втрати, 6 862,10 грн - три проценти річних.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконанням відповідачами зобов`язань зі сплати спожитих послуг з постачання теплової енергії у розмірі 58 738,74 грн за період з 12.03.2017 до 31.03.2025, а також плати з абонентського обслуговування в сумі 1 434,93 грн за період з 01.11.2021 до 30.09.2025. Крім того, позивачем нараховано 29 125,88 грн інфляційних втрат та 6 862,10 грн трьох процентів річних.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення
Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.03.2026 у справі №910/14052/25 позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСН "Будинковий комітет "Вулиця Севастопольська, 13" на користь ТОВ "Євро-Реконструкція" 35 886,49 грн заборгованості за спожиті послуги з постачання теплової енергії, 1 434,93 грн заборгованості з плати з абонентського обслуговування, 8 837,68 грн інфляційних втрат, 2 452,96 грн трьох процентів річних та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 530,73 грн. В іншій частині позову відмовлено.
Ухвалюючи вказане рішення суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача-1 заборгованості за спожиті послуги з постачання теплової енергії у період з 12.03.2017 до березня 2025 року в розмірі 58 738,74 грн, а також заборгованості з плати за абонентське обслуговування у період з 01.11.2021 до 30.09.2025 в сумі 1 434,93 грн. При цьому, на переконання місцевого господарського суду, жодних підстав для виникнення солідарного обов`язку у відповідача-2 перед позивачем немає. Також, суд першої інстанції встановив, що наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат не є арифметично вірним. Між тим, розрахований позивачем розмір інфляційних втрат не перевищує розміру, розрахованого судом. У свою чергу розрахунки трьох процентів річних є арифметично вірними. Водночас, суд першої інстанції, застосувавши позовну давність, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за спожиті послуги з постачання теплової енергії за період 12.03.2017 до лютого 2021 року у розмірі 22 852,25 грн, а також про стягнення інфляційних втрат у розмірі 20 288,20 грн та трьох процентів річних у розмірі 4 409,14 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, ТОВ "Євро-Реконструкція" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2026 у справі №910/14052/25 скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позицію суду першої інстанції викладена в оскаржуваному рішенні є хибною та такою, що суперечить фактичним обставинам справи та нормам матеріального права.
Так, скаржник зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні докази того, що відповідач-1 за згодою власника нежитлового приміщення та на законних підставах є користувачем нежитлового приміщення, а споживачем, в розумінні вимог Закону України "Про житлово-комунальні послуги", є відповідач-2, оскільки надані позивачем комунальні послуги з опалення приміщення сприяють належному збереженню належного власнику нерухомого майна. Таким чином, КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва", є належним відповідачем у справі.
Крім того, на думку апелянта, у суду першої інстанції не було підстав для ухвалення рішення у справі із застосуванням наслідків спливу строку позовної давності до заявлених вимог, стягуючи заборгованість із сторони, яка таку заяву до суду не подавала та мотивуючи своє рішення тим, то у відповідача-2, який подав до суду таку заяву, відсутній солідарний обов`язок по сплаті коштів за надані комунальні послуги.
Також скаржник вважає, що пропущеною може бути позовна давність лише за вимогами, що виникли до 12.03.2017, у зв`язку з чим заборгованість за послугу з постачання централізованого опалення/теплової енергії за період 12.03.2017 до 31.03.2025 нарахована позивачем в межах строку позовної давності.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.03.2026 апеляційну скаргу ТОВ "Євро-Реконструкція" у справі №910/14052/25 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сітайло Л.Г., судді: Шапран В.В., Буравльов С.І.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.03.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Євро-Реконструкція" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2026 у справі №910/14052/25. Розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/14052/25. Сторонам встановлено строк на подання відзиву, заяв, пояснень, клопотань, заперечень до 14.04.2026.
31.03.2026 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/14052/25.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу
Відповідачі, у порядку статті 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) своїм правом не скористалися, до Північного апеляційного господарського суду відзивів на апеляційну скаргу не подали.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
На підставі ліцензії на постачання теплової енергії, виданої за рішенням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 01.06.2012 №198 (переоформлено рішенням від 21.06.2016 №1159), позивач є виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.
Положеннями Закону України "Про внесення змін до деяких Законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії" від 10.04.2014 №1198-VII (в редакції 01.10.2015) передбачалось, що виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).
Розпорядженням Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації "Про закріплення за Комунальним підприємством "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва" об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва" від 31.01.2015 №33, будинок 13 по вул. Севастопольській у м. Києві закріплено на праві господарського віддання за відповідачем-2.
01.05.2015 між ТОВ "Євро-Реконструкція" (виконавець послуг) та КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва" (балансоутримувач) укладено договір про співпрацю виконавця послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води з балансоутримувачем та розмежування їх відповідальності №35, відповідно до пункту 1.1 якого балансоутримувач зобов`язується забезпечити належні умови для передачі (транзиту) теплової енергії та гарячої води внутрішньобудинковими мережами, що знаходяться у його власності або на його балансі, при наданні виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води споживачам цих послуг, в будинках, відповідно до додатку №1 до договору.
Як вбачається з пунктів 6.1, 6.2 договору, останній набирає чинності з 01.05.2015 і діє до 31.12.2015. У разі коли за місяць до закінчення дії цього договору однією зі сторін не заявлено у письмовій формі про розірвання договору або необхідність його перегляду, цей договір вважається пролонгованим на наступний рік.
Станом на дату подання позовної заяви договір є чинним, оскільки жодна зі сторін за місяць до закінчення його дії не заявила у письмовій формі про розірвання договору або необхідність його перегляду.
За умовами підпункту 2.1.8 пункту 2.1 договору виконавець послуг має право отримувати від балансоутримувача інформацію, яка впливає на визначення обсягів та вартості наданих у розрахунковому періоді послуг централізованого опалення та постачання гарячої води, у тому числі про зміну орендарів нежитлових приміщень.
Позивач стверджує, що у період з 12.03.2017 до березня 2025 року він надавав послуги з постачання теплової енергії за адресою: м. Київ, вул. Севастопольська, 13, нежитлове приміщення площею 35,6 кв.м, однак спожиті послуги не оплачувались.
При цьому позивач вказує на ту обставину, що вказане приміщення знаходиться на балансі у КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва", однак перебуває у користуванні ОСН "Будинковий комітет "Вулиця Севастопольська, 13".
Позивач також зазначає, що відповідачі не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги (позивачем) відповідний індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.
13.10.2021 позивачем на своєму офіційному вебсайті опубліковано тексти Типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії та Типового індивідуального договору про надання послуги з постачання гарячої води.
Відтак, позивач зазначає про укладення відповідачами публічних договорів приєднання - договорів про надання послуги з постачання теплової енергії.
Зважаючи на викладене, за доводами позивача, відповідачами спожито послуги з постачання теплової енергії у період з 12.03.2017 до березня 2025 року та абонентського обслуговування у період з 01.11.2021 до 30.09.2025.
З огляду на те, що відповідачі не здійснили оплату наданих послуг, позивач звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути солідарно з відповідачів 58 738,74 грн заборгованості за спожиті послуги з постачання теплової енергії, 1 434,93 грн заборгованості з плати з абонентського обслуговування, 29 125,88 грн інфляційних втрат та 6 862,10 грн трьох процентів річних.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при ухваленні постанови та оцінка аргументів учасників справи
Відповідно до частини 1 статті 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження, з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Згідно з частиною 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
В абзаці 20 статті 1 Закону України "Про теплову енергію" визначено що споживач теплової енергії - це фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.
Частиною 3 статті 24 Закону України "Про теплопостачання" встановлено, що основним обов`язком споживача теплової енергії є своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.
Як вірно встановлено місцевим господарським судом, будинок 13 по вул. Севастопольській у м. Києві закріплено на праві господарського віддання за відповідачем-2. Вказана обставина сторонами не заперечується.
У той же час, місцевий господарський суд дійшов висновку, що в період з 12.03.2017 до березня 2025 року нежитлове приміщення, площею 35,6 кв.м, використовувалось відповідачем-1, а тому останній є споживачем теплової енергії.
Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке. 
У постанові Верховного Суду від 16.12.2020 у справі №761/32712/17 зазначено:
"Відповідно до положень частини четвертої статті 319 ЦК України власність зобов`язує.
Згідно зі статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Тобто, положення статті 322 ЦК України встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб".
Так, група нежитлових приміщень №37 (сховище) літ. "А", загальною площею 379 кв.м, по вул. Севастопольській, 13, в м. Києві, в період виникнення заборгованості, на праві власності належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва.
10.02.2023 право власності на нежитлове приміщення 37 за адресою: м. Київ, вул. Севастопольська, 13, площею 379 кв.м, зареєстроване за Київською міською радою.
При цьому, колегія суддів зауважує, що право комунальної власності на дане майно виникло не на підставі самої реєстрації такого права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а з моменту фактичного набуття цього майна громадою міста.
Статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.
При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності.
Подібна за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №911/3594/17.
Свідченням того, що право власності на дане нерухоме комунальне майно виникло у Київської міської ради ще до жовтня 2014 року - є видане нею розпорядження Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 30.01.2015 №33 "Про організаційно-правові заходи, пов`язані з виконанням рішення Київради від 09.10.2014 №270/270 "Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством м. Києва", на підставі якого, дане майно на праві господарського відання закріплене за КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва".
Отже, право власності у Київської міської ради на дане нежитлове приміщення виникло не з моменту його державної реєстрації, як сховища, за Київською міською радою, а з моменту фактичного набуття ним у власність даної групи нежитлових приміщень у будинку по вул. Севастопольській, 13, в м. Києві, та передання їх у розпорядження відповідача-2, а не відповідача-1.
При цьому, відповідач-2 сам зазначив, що без будь-яких правових підстав ОСН "Будинковий комітет "Вулиця Севастопольська, 13" для власних потреб користується 35,6 кв.м нежитлової площі та фактично споживає надані до даного приміщення комунальні послуги й перешкоджає мешканцям будинку користуватися цією частиною підвалу в якості укриття.
Пунктом 6 частини 1 статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначено, що індивідуальним споживачем є фізична чи юридична особа, яка є власником нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальні послуги для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальних послуг.
Таким чином, саме відповідачу-2, як власнику приміщення, надається право: на розпорядження даним приміщенням; надання дозволу на передачу даного приміщення у розпорядження іншим користувачам.
Проте, в матеріалах справи відсутні належні докази того, що відповідач-1 саме за згодою власника нежитлового приміщення та на законних підставах є користувачем спірного нежитлового приміщення, а відповідно споживачем, в розумінні вимог Закону України "Про житлово-комунальні послуги", є відповідач-2, оскільки надані позивачем комунальні послуги з опалення приміщення сприяють належному збереженню належного власнику нерухомого майна.
Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
За приписами частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
За нормами частини 4 статті 319 ЦК України власність зобов`язує.
Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).
Таким чином, КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва", є належним відповідачем у даній справі.
За приписами статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.
Згідно з частиною 2 статті 714 ЦК України до договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.
Відповідно до частини 1 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Законодавством України у сфері теплопостачання передбачено обов`язок споживача укласти відповідні договори на постачання теплової енергії, а також встановлено строки і порядок оплати поставленої теплової енергії, відповідно до яких отриманий товар оплачуються споживачем щомісячно. Такі положення законодавства у сфері теплопостачання свідчать про обов`язковість договорів про теплопостачання та неможливість споживача відмовитись від укладання договорів (за виключенням випадків та у порядку, встановлених законом). За таких обставин прийняття відповідачем оферти у вигляді поставленого товару може бути у вигляді мовчання.
Отже, законодавством передбачений двосторонній обов`язок щодо укладання договорів на постачання теплової енергії.
Водночас відсутність підписаного сторонами договору про постачання теплової енергії не звільняє осіб, які її використовують без укладення договору, від обов`язку оплати за фактично спожиту теплову енергію.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №922/4239/16.
Відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг, як виконавцем, і фізичною та юридичною особою як споживачем, який отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, врегульовані Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630 (далі - Правила).
Пунктом 18 Правил, у редакції станом на час спірного періоду надання послуг, унормовано, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Система оплати послуг (щомісячна або авансова) та форма оплати послуг (готівкова або безготівкова) визначаються у договорі між споживачем і виконавцем.
Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показників засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку (пункт 20 Правил).
Пунктом 21 Правил встановлено, що у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється, згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення - з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства; з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв.м (куб.м) опалюваної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та додатково за перевищення розрахункової потужності приладів опалення (радіаторів), згідно з законодавством.
Водночас, у зв`язку з прийняттям Кабінетом Міністрів України 02.02.2022 постанови №85, постанову Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630 визнано такою, що втратила чинність з 01.05.2022.
Постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2022 №85 затверджено в новій редакції Правила надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, згідно з абзацом 1 пункту 20 яких комерційний облік послуги ведеться вузлом (вузлами) комерційного обліку, що забезпечує (забезпечують) загальний облік споживання послуги в будівлі, її частині (під`їзді), обладнаній окремим інженерним вводом, згідно з показаннями його (їх) засобів вимірювальної техніки.
До встановлення вузла (вузлів) комерційного обліку обсяг споживання наданих послуг у будівлі визначається відповідно до Методики розподілу (пункт 20 цих Правил).
Пунктом 9 розділу І Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018 №315 (у редакції наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 28.12.2021 №358) встановлено, що у разі, якщо окреме приміщення будівлі/будинку, яке є самостійним об`єктом нерухомого майна, має окремий інженерний ввід зовнішньої інженерної мережі або окреме відгалуження перед вузлом комерційного обліку та не оснащене вузлом обліку комунальної послуги, то:
- при наданні цьому приміщенню послуги з постачання теплової енергії, обсяг спожитої цим приміщенням теплової енергії визначається як різниця між фактичним обсягом спожитої у будівлі/будинку теплової енергії у розрахунковому періоді (розраховується відповідно до формули 11 цієї Методики) та показаннями вузла комерційного обліку теплової енергії у будівлі/будинку. Визначений таким чином обсяг споживання теплової енергії не враховується до показань вузла комерційного обліку та не приймає участь в загальному розподілі комунальної послуги у будівлі/будинку. Якщо у будівлі/будинку є декілька зазначених приміщень, то така різниця розподіляється на ці приміщення пропорційно до їх загальних/опалювальних площ/об`ємів;
- при наданні цьому приміщенню послуги з постачання гарячої води, централізованого водопостачання обсяг спожитої цим приміщенням комунальної послуги визначається за нормою споживання комунальної послуги, що установлена органом місцевого самоврядування. Окрім визначеного таким чином обсягу спожитої комунальної послуги цьому приміщенню додатково здійснюється донарахування частки обсягів гарячої/холодної води, витраченої на загальнобудинкові потреби.
Крім того, взаємовідносини між теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії регулюються Правилами користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 №1198, відповідно до пункту 23 яких розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку, згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку. У споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, визначеного у договорі, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді.
З урахуванням викладених вище правових норм, за умови відсутності засобів обліку гарячої води і теплової енергії у спірному нежитловому приміщенні, визначення позивачем об`єму наданих послуг з централізованого опалення розрахунковим способом є правомірним.
Фактичне отримання відповідачем-2 послуг з опалення, що надавалися позивачем безперервно, в межах відповідних опалювальних періодів в будинку за адресою: місто Київ, вулиця Севастопольська, 13, додатково підтверджується наявними в матеріалах справи актами про готовність вузла комерційного обліку споживача до роботи, нарядами на підключення та відключення, а також звітами щодо показників засобів обліку теплової енергії.
Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань з надання протягом спірного періоду послуг з централізованого опалення свідчить також відсутність претензій та повідомлень про порушення постачальником своїх зобов`язань з боку відповідача-2.
Пунктом 11 статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначено, що плата за абонентське обслуговування - це платіж, який споживач сплачує виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальних послуг (далі - індивідуальний договір) або за індивідуальним договором з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання комунальних послуг (далі - індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем) (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії), що включає витрати виконавця, пов`язані з укладенням договору про надання комунальної послуги, здійсненням розподілу обсягу спожитих послуг між споживачами, нарахуванням та стягненням плати за спожиті комунальні послуги, обслуговуванням та заміною вузлів комерційного обліку води і теплової енергії (у разі їх наявності у будівлі споживача), крім випадків, визначених цим Законом, а також за виконання інших функцій, пов`язаних з обслуговуванням виконавцем абонентів за індивідуальними договорами (крім обслуговування та поточного ремонту внутрішньобудинкових систем теплопостачання, водопостачання, водовідведення та постачання гарячої води).
Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Частиною 1 статті 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію (частина 6 статті 19 Закону України "Про теплопостачання").
За приписами статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 599 ЦК України унормовано, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
З огляду на вищевикладене, враховуючи, що факт порушення відповідачем-2 своїх зобов`язань, в частині своєчасної та повної оплати заборгованості, ним не спростований, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення саме з відповідача-2 заборгованості за спожиті послуги з постачання теплової енергії у період з 12.03.2017 до березня 2025 року в розмірі 58 738,74 грн, а також заборгованості з плати за абонентське обслуговування у період з 01.11.2021 до 30.09.2025 у розмірі 1 434,93 грн.
При цьому, на переконання колегії суддів, відсутні підстави для виникнення солідарного обов`язку у відповідача-1 перед позивачем.
Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідачів 29 125,88 грн інфляційних втрат та 6 862,10 грн трьох процентів річних за прострочення виконання зобов`язання з оплати спожитої теплової енергії.
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦК України).
Колегією суддів встановлено, що наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат не є арифметично вірним. Між тим, розрахований позивачем розмір інфляційних втрат не перевищує розміру, розрахованого судом. У свою чергу розрахунки трьох процентів річних є арифметично вірними.
Розглянувши заяву відповідача-2 про застосування наслідків спливу позовної давності, колегія суддів зазначає таке.
Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу.
Згідно з частинами 1, 5 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.
Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263, 264 ЦК України.
Так, відповідно до статті 263 ЦК України перебіг позовної давності зупиняється: 1) якщо пред`явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила); 2) у разі відстрочення виконання зобов`язання (мораторій) на підставах, встановлених законом; 3) у разі зупинення дії закону або іншого нормативно-правового акта, який регулює відповідні відносини; 4) якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан.
У разі виникнення обставин, встановлених частиною 1 цієї статті, перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування цих обставин.
Від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.
Водночас, під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме "продовження позовної давності".
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" з 12.03.2020 на всій території України встановлено карантин.
Законом України від 30.03.2020 №540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Вказаний закон набрав чинності 02.04.2020.
Відтак, початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02.04.2020 Законом №540-IX.
Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 06.09.2023 у справі №910/18489/20 та 02.07.2025 у справі №903/602/24.
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 год 00 хв 30.06.2023, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".
Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02.04.2020 до 30.06.2023.
Відтак, і строк позовної давності щодо зобов`язань відповідача з оплати послуг з постачання теплової енергії за спірний період було продовжено на підставі вказаного закону до 30.06.2023.
Поряд з цим, Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 "Про введення воєнного стану в Україні" було введено воєнний стан в Україні з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.
Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України і останній триває до теперішнього часу.
Законом України від 15.03.2022 №2120-ІХ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон №2102-IX набрав чинності 17.03.2022.
Надалі Законом України від 08.11.2023 №3450-ІХ "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини" пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 року №2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", перебіг позовної давності, визначений цим кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон №3450-ІХ набрав чинності 30.01.2024.
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану і до 29.01.2024, а після 30.01.2024 перебіг такого строку був зупинений на строк дії воєнного стану.
Водночас, Законом України від 14.05.2025 №4434-IX "Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності" пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України виключено.
Закон №4434-IX оприлюднено 03.06.2025 і, відповідно до пункту 2, останній набирав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, тобто 04.09.2025.
Отже, враховуючи вищевикладене та положення статей 254, 255 ЦК України, строк звернення до суду (позовна давність) за спірною вимогою на суму 58 738,74 грн спочатку було продовжено (до 30.06.2023 на строк дії карантину, а надалі до 29.01.2024 на строк дії воєнного стану), а з 30.01.2024 перебіг строку звернення до суду зупинився до 03.09.2025 включно.
Колегія суддів зауважує, що таке поняття як "продовження перебігу позовної давності" не є тотожним поняттю "зупинення перебігу позовної давності".
В даному контексті суд звертає увагу на зміст пояснювальної записки до проекту Закону України "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку прийняття спадщини":
"…законопроектом пропонується удосконалити конструкцію п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким передбачено продовження строків у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану, встановлених ст. ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України.
Так, усі вищевказані статті ЦК України, перераховані у п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України регулюють перебіг позовної давності. З огляду на це, необхідно дійти однозначного висновку, що дія положення п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України спрямована саме на врегулювання перебігу позовної давності у результаті дії таких обставин як воєнний та надзвичайний стан…
…чинне законодавче регулювання не відповідає критерію "ясності закону". У рішенні Конституційного суду України від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005 зазначено, що "із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування в правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі".
Всупереч цьому, у положенні пункту 19 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України застосовується термінологія, яка не узгоджується із термінологією цього кодексу. Зокрема зазначена норма пункту 19 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України передбачає "продовження" строків, коли у самому ЦК України закріплена можливість "зупинення" перебігу позовної давності (стаття 263 ЦК України).
Застосування вказаних термінів має суттєву відмінність. У випадку із "зупиненням перебігу позовної давності" її загальний строк не змінюється, що є реалізацією принципу правової визначеності норми законодавства. Натомість, в результаті "продовження перебігу позовної давності" строки, визначені ЦК України стають невизначеним, адже зокрема загальний трирічний строк вже триває більше п`яти років. Такий підхід призводить до виникнення нового виду позовної давності: поряд із загальною та спеціальною, виникає "продовжена позовна давність", а також не узгоджується із засадами цивільного законодавства, не відповідає принципу правової визначеності та створює істотні ризики до виникнення спорів, зумовлених різним тлумаченням таких законодавчих положень…".
Тобто, за логікою законодавця, "продовження" строків позовної давності та "зупинення" перебігу позовної давності є кардинально різними поняттями і у випадку продовження строків загальний строк позовної давності не є незмінним, а лише надає позивачу право не звертатися до суду з відповідним позовом, допоки не буде скасовано законодавчу підставу для продовження строку. Якщо в період продовження строку (з 02.04.2020 до 29.01.2024) строк позовної давності закінчився, то особа має право звернутися за захистом своїх прав до суду з відповідною заявою в межах строку, на який продовжено строк позовної давності, тобто до 29.01.2024, адже з 30.01.2024 строк позовної давності вже є простроченим.
Саме тому, органом законодавчої влади було усунуто зазначену невизначеність у правовому регулюванні цього питання та приведено пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України, відповідно до положень статті 263 ЦК України.
Позовна заява в цій справі надійшла до суду поштою. Зі змісту наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що позовну заяву було здано до поштового відділення 10.11.2025.
Так, строк позовної давності по зобов`язаннях за березень 2017 року, за розрахунком позивача розпочався 01.05.2017, він мав би завершитись 01.05.2020, однак, оскільки завершення строку припало на період, коли строки були продовжені, то позивач мав право звернутися до суду у строк до 29.01.2024, адже з 30.01.2024 строк позовної давності по зобов`язаннях за березень 2017 року вже є простроченим.
Таким чином, завершення строків позовної давності по зобов`язаннях з 12.03.2017 та всіх наступних місяців включно до листопада 2020 року (розпочався 01.01.2021 та мав би завершитись 01.01.2024) припадало на період, коли діяло продовження строків. Отже, строк позовної давності за зобов`язаннями, що виникли з 12.03.2017 до листопада 2020 року включно завершився 29.01.2024.
Разом з тим, перебіг строків позовної давності за щомісячними зобов`язаннями за період з грудня 2020 року (початок перебігу строку позовної давності розпочався 01.02.2021) по лютий 2021 року (початок перебігу строку позовної давності розпочався 01.04.2021) був зупинений з 30.01.2024 по 03.09.2025 та продовжився з урахуванням часу, що минув до його зупинення.
Так, по зобов`язаннях за грудень 2020 року з дати початку перебігу строку позовної давності - 01.02.2021 до дати зупинення строків - 30.01.2024 минуло 2 роки 11 місяців та 29 днів. На дату поновлення перебігу строку позовної давності - 04.09.2025 до завершення строку позовної давності по зобов`язаннях за грудень 2020 року залишився 1 день. Відтак строк позовної давності по зобов`язаннях за грудень 2020 року сплив 05.09.2025.
По зобов`язаннях за січень 2021 року з дати початку перебігу строку позовної давності - 01.03.2021 до дати зупинення строків - 30.01.2024 минуло 2 роки 10 місяців та 29 днів. На дату поновлення перебігу строку позовної давності - 04.09.2025 до завершення строку позовної давності по зобов`язаннях за січень 2021 року залишилось 32 дні. Відтак строк позовної давності по зобов`язаннях за січень 2021 року сплив 06.10.2025.
По зобов`язаннях за лютий 2021 року з дати початку перебігу строку позовної давності - 01.04.2021 до дати зупинення строків - 30.01.2024 минуло 2 роки 9 місяців та 29 днів. На дату поновлення перебігу строку позовної давності - 04.09.2025 до завершення строку позовної давності по зобов`язаннях за лютий 2021 року залишилось 62 дні. Відтак строк позовної давності по зобов`язаннях за лютий 2021 року сплив 05.11.2025.
Таким чином позовні вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів, нарахованих за період з 12.03.2017 по лютого 2021 року (включно), заявлені поза межами строків позовної давності.
З огляду на наведене, колегія суддів застосовує наслідки спливу строку позовної давності до позовних вимог про стягнення заборгованості за спожиті послуги з постачання теплової енергії за період з 12.03.2017 до листопада 2020 року.
Крім того, з огляду на поновлення 04.09.2025 перебігу зупинених строків позовної давності, місцевий господарський суд також застосовує наслідки спливу строку до позовних вимог про стягнення заборгованості за спожиті послуги з постачання теплової енергії за період грудень 2020 року - лютий 2021 року.
З огляду на викладене, не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення заборгованості за спожиті послуги з постачання теплової енергії за період з 12.03.2017 до лютого 2021 року у розмірі 22 852,25 грн.
Відповідно до висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №910/4590/19, інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою.
Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
Таким чином, позовна давність щодо вимог про стягнення з відповідача акцесорних зобов`язань (інфляційних втрат та трьох процентів річних), нарахованих на заборгованість з оплати послуг з постачання теплової енергії за розрахунковий період з 12.03.2017 до лютого 2021 року також сплила.
З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат у розмірі 20 288,20 грн та трьох процентів річних у розмірі 4 409,14 грн.
Відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
При цьому, судова колегія зауважує, що оскільки Закон України від 14.05.2025 №4434-IX "Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності" оприлюднено 03.06.2025 і, відповідно до його пункт 2, останній набрав чинності 04.09.2025, у позивача було більш ніж достатньо часу для звернення з позовом до суду до дати набрання цим законом чинності. Отже, причини поважності пропуску вказаного строку відсутні.
З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позову, у зв`язку з чим до стягнення з відповідача-2 на користь позивача підлягають заборгованість за спожиті послуги з постачання теплової енергії в розмірі 35 886,49 грн, заборгованість з плати з абонентського обслуговування в розмірі 1 434,93 грн, інфляційні втрати в розмірі 8 837,68 грн та три проценти річних у розмірі 2 452,96 грн.
Інші доводи апеляційної скарги взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.
Згідно з частиною 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.
При ухваленні даної постанови судом апеляційної інстанції надані вичерпні відповіді на доводи апелянта, з посиланням на норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За приписами частини 2 статті 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції, за результатами розгляду апеляційної скарги, має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, відповідно до статті 277 ГПК України, зокрема, є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга ТОВ "Євро-Реконструкція" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2026 у справі №910/14052/25 задоволенню не підлягає задоволенню, рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2026 у справі №910/14052/25 підлягає зміні в частині часткового задоволення позовних вимоги та стягнення з відповідача-1 35 886,49 грн заборгованості за спожиті послуги з постачання теплової енергії, 1 434,93 грн заборгованості з плати з абонентського обслуговування, 8 837,68 грн інфляційних втрат, 2 452,96 грн трьох процентів річних та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 530,73 грн.

Розподіл судових витрат
У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за подання апеляційної скарги, відповідно до статті 129 ГПК України, покладаються на ТОВ "Євро-Реконструкція".

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2026 у справі №910/14052/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2026 у справі №910/14052/25 змінити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:
" Позов задовольнити частково.
Стягнути з Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва" (02175, місто Київ, Харківське шосе, будинок 148А; ідентифікаційний код: 39604270) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" (02094, місто Київ, вулиця Гната Хоткевича, будинок 20; ідентифікаційний код: 37739041) 35 886 (тридцять п`ять тисяч вісімсот вісімдесят шість) грн 49 коп заборгованості за спожиті послуги з постачання теплової енергії, 1 434 (одна тисяча чотириста тридцять чотири) грн 93 коп заборгованості з плати з абонентського обслуговування, 8 837 (вісім тисяч вісімсот тридцять сім) грн 68 коп інфляційних втрат, 2 452 (дві тисячі чотириста п`ятдесят дві) грн 96 коп трьох процентів річних та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 530 (одна тисяча п`ятсот тридцять) грн 73 коп.
В іншій частині позову відмовити.
Витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 497,27 грн покласти на позивача.".
3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція".
4. Видачу наказу на виконання даної постанови доручити Господарському суду міста Києва.
5. Матеріали справи №910/14052/25 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, що визначені в частині 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Л.Г. Сітайло 

Судді В.В. Шапран

С.І. Буравльов