Номер провадження: 22-ц/813/576/26 
Справа № 522/9181/20
Головуючий у першій інстанції Кириченко П.Л.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2026 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Вадовської Л.М., Таварткіладзе О.М.
за участю секретаря: Турик А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя, на додаткове рішення Овідіопольського районного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Кириченко П.Л. 19 серпня 2025 року у с-щі Овідіополь Одеської області, -
встановила:

У червні 2020 року представник ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із вищевказаним позовом, вимоги якого бути уточнені, в якому позивач просила суд:
1.Встановити факт спільно проживання позивачки та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з березня 2010 року по вересень 2019 року.
2.Визнати спільною сумісною власністю подружжя:
-апартамент зблокованого дачного котеджу, загальною площею 78,8 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; 
-апартамент зблокованого дачного котеджу, загальною площею 77,3 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 ; 
-автомобіль марки HYNDAI, модель TUCSON, 2016 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова (рами, шасі) НОМЕР_2 ; квартиру, загальною площею 95,0 кв.м., житловою площею 45,9 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_3 ;
-машиномісце №106, загальною площею 25,8 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_4 ;
3.Визнати право власності за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) на:
-1/2 частку апартаменту зблокованого дачного котеджу, загальною площею 78,8 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;
4.Визнати право власності за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) на:
- 1/2 частку апартаменту зблокованого дачного котеджу, загальною площею 78,8 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;
5.Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки HYNDAI, модель TUCSON, 2016 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова (рами, шасі) НОМЕР_2 у розмірі 258325,00 грн.
6.Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на кв. АДРЕСА_5 в сумі 922212,50 грн.
7.Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на машиномісце № НОМЕР_5 , загальною площею 25,8 кв.м., по АДРЕСА_4 в сумі 269113,50 грн. 
8.Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частки в апартаменті №134, розташованого: АДРЕСА_6 , в сумі 1246877,84 грн.
9. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати.
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 червня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.
Представник відповідача ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу, у якій зазначив, що 28 вересня 2020 року між відповідачем та адвокатом була укладена угода, були надані юридичні та консультативні послуги, внаслідок чого відповідач сплатив за надання даних послуг грошові кошти в розмірі 56000 грн., а тому ОСОБА_2 просив стягнути з позивачки витрати на професійну правничу допомогу.
Додатковим рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 19 серпня 2025 року заяву представника відповідача ОСОБА_2 про стягнення витрат за надання правничої допомоги було задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати за надання правничої допомоги у розмірі 30000 грн.
В іншій частині заяви відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви про розподіл судових витрат відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що на підтвердження понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, представником ОСОБА_2 надано Довідку про отримання коштів згідно договору про надання послуг у сфері права від 28 вересня 2020 року, згідно з якою грошові кошти в розмірі 56000 грн. були передані виконавцю у повному обсязі.
Однак, на думку апелянта, Довідка про отримання коштів не є розрахунковим документом, оформлена без застосування РРО та не відповідає вимогам ч. 2 ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», а тому суд помилково стягнув витрати на правничу допомогу, що не були понесені.
Апелянт наголошує на наявності підстав для залишення без задоволення у повному обсязі Заяви на про стягнення витрат за надання правничої допомоги, оскільки обставини понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу є не доведеними.
Сторони про розгляд справи на 22 червня 2026 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явились представник ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 . 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Згідно п.п. 1-3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Згідно із ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Частинами 3 та 4 ст. 270 ЦПК України встановлено, що суд, який ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, а в разі, якщо суд вирішує лише питання про судові витрати - без повідомлення учасників справи.
Тлумачення положень ст. 270 ЦПК України дає змогу дійти висновку, що додаткове судове рішення є похідним від первісного судового акта, його невід`ємною складовою, ухвалюється в тому самому складі та порядку, що й первісне судове рішення. Додаткове судове рішення – засіб усунення неповноти судового рішення, внаслідок якої, зокрема, залишилося невирішеним питання про судові витрати, складовою частиною яких є компенсація стороні витрат правничої допомоги.
Згідно зі ст. 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Пунктом 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України встановлено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Згідно ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 серпня 2022 року у справі № 910/12876/19 зазначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, за ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», п. 79 і 112 відповідно).
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу відповідач ОСОБА_2 надав суду першої інстанції Додаткову угоду №1 від 17 червня 2021 року, акт приймання –передачі юридичних послуг від 18.06.2025 року та довідку про отримання грошей в розмірі 56000 грн. без дати.
Таким чином, доведеним є факт отримання ОСОБА_2 правничої допомоги при розгляді даної справи в суді першої інстанції.
Однак, як вже вказувалось вище, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п. 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У даному випадку, враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, колегія суддів не може у повному обсязі погодитись із висновком суду першої інстанції про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30000,00 грн., оскільки зазначений розмір витрат є завищеним, та не є співмірним зі складністю справи, значенням її для сторони, тощо.
Таким чином, колегія суддів, врахувавши складність справи, тривалість витраченого адвокатом часу, пропорційність витрат до предмету спору та обсягу фактично наданих адвокатом послуг, значення справи для сторін та її складність, доходить висновку, що стягненню із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15000 грн., та зазначений розмір витрат є співмірним із обсягом дій, вчинених адвокатом в інтересах позивача.
Крім того, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що надана відповідачем Довідка про отримання коштів не є розрахунковим документом, оформлена без застосування РРО та не відповідає вимогам ч. 2 ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», а тому суд помилково стягнув витрати на правничу допомогу, що не були понесені.
Колегія суддів звертає увагу апелянта, що до понесених стороною витрат на професійну правову допомогу відносяться як витрати, які оплачені стороною/третьою особою до моменту заявлення вимоги про їх відшкодування так і ті, які будуть оплачені нею в майбутньому, якщо це відповідає умовам договору.
При цьому, аналогічні правові висновки сформульовані Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 та ін. 
Крім того, згідно практичних рекомендацій: вимоги щодо справедливої компенсації (ст. 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками - ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або буде зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання».
Інші доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 вказаний висновок суду апеляційної інстанції не спростовують.
При цьому, судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
При викладених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не у повному обсязі визначився з характером спірних правовідносин, у зв`язку із чим мотивувальна частина додаткового рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 19 серпня 2025 року підлягає змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Мотивувальну частину додаткового рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 19 серпня 2025 року змінити, викласти її у редакції цієї постанови.
Абзац другий резолютивної частини додаткового рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 19 серпня 2025 року викласти у наступній редакції:
Стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) судові витрати на правничу допомогу у розмірі 15000 гривень.
В іншій частині судове рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 22 червня 2026 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Л.М. Вадовська

О.М. Таварткіладзе