Справа № 298/1382/25

Закарпатський апеляційний суд

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.05.2026 м. Ужгород

Суддя Закарпатського апеляційного суду Феєр І. С., розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді справу про адміністративне правопорушення № 33/4806/26/26 за апеляційною скаргою захисника-адвоката Атаманюка В. М. на постанову судді Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 13.11.2025.
Цією постановою, з урахуванням постанови Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 23.03.2026 про виправлення описки:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Краматорськ Донецької області, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , тимчасово не працюючий, визнаний винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 204-1, ч. 1 ст. 185-10, КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 600 (шістсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10200 (десять тисяч двісті) грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 605,60 грн на користь держави.
З протоколу про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ № 351932 від 27.08.2025 та постанови судді від 13.11.2025 вбачається, що 27.08.2025 о 16 год 25 хв на околиці населеного пункту Ставне (територія Ставненської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області), в межах контрольованого прикордонного району на відстані близько 5300 метрів до державного кордону України, на напрямку 101 прикордонного знаку Республіки Польща був затриманий громадянин України ОСОБА_2 в складі групи осіб спільно з ОСОБА_3 , під час спроби незаконного перетинання державного кордону в пішому порядку з України в Словацьку Республіку поза встановленими пунктами пропуску через державний кордон, в умовах воєнного стану. Своїми діями порушив вимоги ст. 9, 12 Закону України «Про державний кордон» від 04.11.1991 року, чим вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.
З протоколу про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ № 351933 від 27.08.2025 та постанови судді 13.11.2025 вбачається, що 27.08.2025 о 16 год 25 хв на околиці населеного пункту Ставне (територія Ставненської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області) в межах контрольованого прикордонного району на відстані близько 5300 метрів до державного кордону України, на напрямку 101 прикордонного знаку Республіки Польща був затриманий громадянин України ОСОБА_2 в складі групи осіб спільно з ОСОБА_3 , під час спроби 

-2-

незаконного перетинання державного кордону в пішому порядку з України в Словацьку Республіку поза встановленими пунктами пропуску через державний кордон, в умовах воєнного стану. Під час спроби незаконного перетину державного кордону України вдалися до втечі та вчинили злісну непокору, а саме не виконав неодноразову повторену законну вимогу військовослужбовця ДПСУ зупинитись і продовжував втікати. Своїми діями порушив вимоги ст. 34 Закону України «Про ДПСУ» від 03.04.2003, чим вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена за ч. 1 ст. 185-10 КУпАП.
В апеляційній скарзі захисник-адвокат Атаманюк В. М. просить постанову суду від 13.11.2025 скасувати та закрити провадження у справі за ч. 2 ст. 204-1 та ч. 1 ст. 185-10 КУпАП, на підставі п. 1 ст. 247 цього Кодексу, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення. ОСОБА_2 разом зі своїм рідним братом перебували на околиці населеного пункту Ставне Ужгородського району Закарпатської області, в межах контрольованого прикордонного району на відстані 5300 м до державного кордону України виключно у туристичних цілях. Однак співробітники державної прикордонної служби незаконно їх затримали та доставили до відділення поліції, де на них було складено протоколи за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП та за ч. 1 ст. 185-10 КУпАП. Крім того, зі слів ОСОБА_2 у відділенні поліції до нього застосовували фізичний та моральний примус, змусили визнати винуватість у вчиненні інкримінованих йому адміністративних правопорушень. Окрім іншого, ані схеми правопорушення, на якій зафіксовані умовні позначки місця вчинення правопорушення, місця розташування, маршруту руху порушника та лінію державного кордону, а також фото чи відео фіксації факту вчинення правопорушення чи інших беззаперечних доказів, які б вказували на причетність ОСОБА_2 до інкримінованого йому правопорушення немає. Також, ОСОБА_2 з рідним братом втікав від співробітників прикордонної служби лише через те, що останні жодним чином не представилися, не повідомили, що вони держслужбовці, відтак його довіритель з братом подумали, що за ними женуться невідомі особи, які хочуть вчинити на них напад. Коли вони зрозуміли, що їх гукають працівники прикордонної служби, то зупинилися та виконали вимогу останніх. Таким чином, ОСОБА_2 не мав жодного наміру ані перетинати державний кордон, ані ухилятися розпорядженню, чи вимозі військовослужбовця або працівника Державної прикордонної служби. При цьому, сам факт перебування особи в населеному пункті Ставне Ужгородського району Закарпатської області, розташованому поруч із державним кордоном, не доводить умислу цієї особи направленого на незаконний перетин кордону або спроби перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України. Крім того, в апеляційній скарзі ставиться питання по поновлення строку на апеляційне оскарження. В обґрунтування свого клопотання, захисник вказує на те, що загальний доступ до оскаржуваної постанови в ЄДРСР було забезпечено тільки 17.11.2025. Саме з цього часу ОСОБА_2 стало відомо про оскаржувану постанову. Тому вважає строк пропущеним з поважних причин та просить такий поновити.
Будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду апеляційної скарги, ОСОБА_2 та його захисник адвокат Атаманюк В. М. на розгляд справи щодо ОСОБА_2 не з`явилися, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляли, відомостей про поважність причин неявки не надали. При цьому, апеляційний суд бере до уваги те, що ОСОБА_2 та його захисник адвокат Атаманюк В. М. належним чином повідомлені про час та місце її розгляду засобами поштового зв`язку та смс-повідомленнями, що підтверджується відповідними довідками про доставку повідомлення. За змістом ст. 294 КУпАП участь особи, яка притягується до 

-3-

відповідальності, чи захисника, в апеляційному розгляді справи, не є обов`язковою. Тому, враховуючи вимоги закону про розгляд справи в розумні строки, а також рішення Європейського суду з прав людини «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 про те, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам, апеляційний суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності ОСОБА_2 та його захисник адвокат Атаманюк В. М., що не може розцінюватись як порушення їх прав, передбачених ст. 268, 271 КУпАП. В апеляційній скарзі захисник-адвокат Атаманюк В. М. просить таку розглянути у їх відсутності.
Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши зібрані по справі докази, апеляційний суд прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.
З матеріалів справи про адміністративне правопорушення вбачається, що ОСОБА_2 та його захисник-адвокат Атаманюк В. М. не були присутнім в судовому засіданні під час розгляду справи щодо ОСОБА_2 . Копія оскаржуваної постанови судом була надіслана ОСОБА_2 супровідним листом 17.11.2025 за № 298/1382/25. Інших даних, ніж ті, які зазначені в апеляційній скарзі, щодо дати ознайомлення з оскаржуваною постановою судді від 13.11.2025 в матеріалах справи відсутні.
З врахуванням наведеного, з метою недопущення порушення права ОСОБА_2 на захист та доступ до правосуддя, доводи клопотання захисника щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції відносно ОСОБА_2 , апеляційний суд вважає поважними, а клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови таким, що підлягає до задоволення і такий строк поновлюється.
Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість та незаконність судового рішення апеляційний суд відхиляє з таких підстав.
Згідно ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності. За змістом вказаної норми закону, провадження в справах про адміністративні правопорушення повинно здійснюватися на основі суворого дотримання законності.
Відповідно до вимог ст. 245, 280 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови. Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці вимоги закону судом першої інстанції при розгляді справи щодо ОСОБА_2 належним чином дотримані.
Частинами першою та другою статті 185-10 КУпАП встановлено адміністративну відповідальність за злісну непокору законному розпорядженню чи вимозі військовослужбовця або працівника Державної прикордонної служби України під час 
-4-

виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону, суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні чи здійсненням прикордонного контролю в пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон України або контрольних пунктах в`їзду-виїзду, або члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, який бере участь в охороні державного кордону України, а також, ті самі дії, вчинені групою осіб або особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за правопорушення, передбачене частиною першою цієї статті.
Частиною другою статті 204-1 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за перетинання або спробу перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або з використанням підроблених документів чи таких, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади, вчинені групою осіб або особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за одне з порушень, передбачених частиною першою зазначеної статті.
Згідно ч. 1 ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів, протоколами про вилученні речей і документів, а також іншими вказаними у ній засобами і документами.
Протоколами про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ № 351932 та 351933 від 27.08.2025 встановлено, що 27.08.2025 о 16 год 25 хв на околиці населеного пункту Ставне (територія Ставненської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області), в межах контрольованого прикордонного району на відстані близько 5300 метрів до державного кордону України, на напрямку 101 прикордонного знаку Республіки Польща, був затриманий громадянин України ОСОБА_2 у складі групи осіб спільно з ОСОБА_3 , під час спроби незаконного перетинання державного кордону в пішому порядку з України в Словацьку Республіку поза встановленими пунктами пропуску через державний кордон, в умовах воєнного стану. Своїми діями порушив вимоги ст. 9, 12 Закону України «Про державний кордон» від 04.11.1991, чим вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч. 2 ст. 204-1 КУпАП. Крім того, ОСОБА_2 у складі групи осіб спільно з ОСОБА_3 під час спроби незаконного перетинання державного кордону в пішому порядку з України в Словацьку Республіку поза встановленими пунктами пропуску через державний кордон, в умовах воєнного стану, вдався до втечі та вчинив злісну непокору, а саме не виконав неодноразову повторену законну вимогу військовослужбовця ДПСУ зупинитись і продовжував втікати. Своїми діями порушив вимоги ст. 34 Закону України «Про ДПСУ» від 03.04.2003.
Всупереч доводів апеляційної скарги, викладені у протоколах про адміністративні правопорушення обставини вчинення ОСОБА_2 адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 185-10 та ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, підтверджуються й протоколом про адміністративне затримання від 27.08.2025, протоколом особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 27.08.2025, схемою виявлення та затримання ОСОБА_2 , поясненнями ОСОБА_2 від 27.05.2025, в яких він свою провину визнав, поясненнями помічника начальника ВПС начальника кінологічного відділення ВПС « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ОСОБА_4 
-5-
Вищенаведені докази, які є належними й допустимими, зібрані відповідно до вимог КУпАП, оскільки порушень при їх збиранні в ході розгляду справи апеляційним судом не виявлено, у своїй сукупності підтверджують порушення ОСОБА_2 вимог ст. 9, 12 Закону України «Про державний кордон України від 04.11.1991, а також ст. 34 Закону України «Про державну прикордонну службу України» та його винуватість у вчиненні вказаних адміністративних правопорушень.
Під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено будь-яких даних про застосування щодо ОСОБА_2 незаконних методів, примусу чи інших дій, які призвели до примусового підписання протоколів та дачі пояснень.
Також апеляційним судом не встановлено будь-яких даних, які би давали підстави вважати, що перший заступник начальника ВПС « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ОСОБА_5 був упередженим при складанні щодо ОСОБА_2 вказаних протоколів про адміністративні правопорушення, що в нього були підстави для фальсифікації протоколів чи обмови останнього у вчиненні адміністративних правопорушень, а також про його зацікавленість у результатах розгляду справи, – у підтвердження таких даних відсутні які-небудь належні докази як у матеріалах справи, так їх і не додано до апеляційної скарги.
Тому, апеляційний суд приходить до висновку, що вищевказаний співробітник прикордонної служби діяв саме у межах наданих йому повноважень.
При цьому, апеляційний суд бере до уваги те, що у матеріалах справи відсутні будь-які належні дані, які можуть свідчити про те, що дії уповноважених осіб прикордонної служби при затриманні ОСОБА_2 та при оформленні відносно нього матеріалів адміністративних правопорушень, були незаконними та протиправними. У матеріалах справи немає відомостей про те, що ОСОБА_2 звертався до правоохоронних органів з відповідними заявами про незаконність дій працівників прикордонної служби щодо нього, або оскаржував такі дії у встановленому законом порядку.
З урахуванням наведеного вище, доводи апеляційної скарги про те, що в ході розгляду справи суд першої інстанції дав невірну оцінку наявним доказам, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність у діях ОСОБА_2 адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 185-10, ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, апеляційний суд відхиляє як такі, що не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, що в свою чергу дає обґрунтовані підстави вважати, що вказані доводи спрямовані на ухилення ОСОБА_2 від відповідальності за вчинені ним адміністративні правопорушення. Відхиляючи доводи апеляційної скарги в цій частині, апеляційний суд враховує те, що в апеляційній скарзі відсутні посилання на конкретні докази та обставини, які б підтверджували вказані доводи апеляційної скарги та спростовували б висновки суду першої інстанції про наявність у діях ОСОБА_2 складу вказаних адміністративних правопорушень.
Твердження сторони захисту про те, що наміру перетинати державний кордон ОСОБА_2 не мав, апеляційний суд не приймає до уваги з огляду на те, що наявні у матеріалах справи докази беззаперечно свідчать про порушення ОСОБА_2 вимог cт. 9, 12 Закону України «Про державний кордон Украйни» від 04.11.1991, та вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП за вказаних у протоколі обставин.
Зокрема, як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_2 разом із ОСОБА_3 був затриманий на околиці населеного пункту Ставне (територія Ставненської сільської громади Ужгородського району, Закарпатської області) на відстані 5300 метрів від лінії державного кордону України, на напрямку 101 прикордонного знаку Республіки Польща, за спробу незаконного перетинання державного кордону України в Словацьку Республіку в пішому порядку, поза межами встановлених пунктів пропуску. 

-6-

Аналіз встановлених обставин справи свідчить про те, що дії ОСОБА_2 були спрямовані на спробу перетнути поза пунктами пропуску державний кордон України, у складі групи осіб.
При цьому, апеляційний суд констатує, що матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 вчинив спробу незаконного перетину державного кордону поза межами пункту пропуску спільно з ОСОБА_3 .
Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що в протоколі про адміністративне правопорушення зазначено, що ОСОБА_2 намагався здійснити спробу незаконного перетину державного кордону України саме поза пунктами пропуску, що і свідчить про порушення ним вимог ст. 9, 12 Закону України «Про державний кордон України» та вчинення дій, за які передбачена відповідальність ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.
При цьому, в апеляційній скарзі не наведено жодних мотивів у підтвердження доводів про невинуватість ОСОБА_2 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 185-10, ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 разом з рідним братом перебували на околиці населеного пункту ставне Ужгородського району з туристичною метою і наміру перетинати державний кордон не мав, апеляційний суд відхиляє з огляду на те, що такі не підтверджені жодними доказами, про такі ОСОБА_2 не вказував і під час затримання у своїх письмових поясненнях, а наявні у матеріалах справи докази беззаперечно свідчать про порушення ОСОБА_2 вимог cт. 9, 12 Закону України «Про державний кордон України» від 04.11.1991, та вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП за вказаних у протоколі обставин.
Зокрема, як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_2 був затриманий на відстані 5300 метрів від лінії державного кордону, на напрямку прикордонного знаку 101, на околиці населеного пункту Ставне, Ставненської сільської громади Ужгородського району Закарпатської області, тобто в місці, де діє прикордонний режим. При цьому, ОСОБА_2 не заперечував свого наміру на незаконний перетин державного кордону поза межами пункту пропуску.
Проаналізувавши зміст складених щодо ОСОБА_2 протоколів, апеляційним судом встановлено, що такі повною мірою відповідають вимогам ст. 256 КУпАП, оскільки у них відображені всі необхідні й передбачені цієї нормою відомості.
При цьому, апеляційний суд зауважує на те, що відносно іншої особи, спільно з якою ОСОБА_2 здійснив спробу незаконного перетину державного кордону України поза встановленими пунктами пропуску через державний кордон України ОСОБА_3 , Великоберезнянським районним судом Закарпатської області винесено постанову, якою останнього притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинені діяння, вказана постанова набрала законної сили.
Крім того, наведені в апеляційній скарзі доводи захисника про те, що ОСОБА_2 не здійснював злісної непокори, спростовуються матеріалами справи. Твердження про те, що останній втікав бо був переляканий, не спростовують того факту, що ОСОБА_2 здійснював втечу від прикордонників, не реагуючи на їхні неодноразові вимоги зупинитись, що охоплюється поняттям злісної непокори та свідчить про наявність у його діях цього правопорушення.
Також, апеляційний суд вважає, що при вирішенні питання про накладення на ОСОБА_2 адміністративного стягнення, суд першої інстанції належним чином врахував вимоги ст. 33 КУпАП, характер та обставини вчиненого правопорушення, особу правопорушника, ступінь його вини та майновий стан, і прийшов до вірного висновку про необхідність накладення на ОСОБА_2 адміністративного стягнення у виді штрафу у визначеному розмірі, яке на думку апеляційного суду, сприятиме 

-7-

вихованню правопорушника в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобіганню вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами, тобто відповідає передбаченій ст. 23 КУпАП меті адміністративного стягнення.
Правильно застосовано судом і ст. 36 КУпАП, згідно з якою, якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом, стягнення накладається в межах санкції встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених, у даному випадку, саме з врахуванням санкції ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.
На які-небудь інші доводи, які би давали підстави для скасування чи зміни судового рішення в апеляційній скарзі не вказується й під час перевірки справи в апеляційному суді такі не виявлені.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції констатує про те, що зі змісту фабули протоколу ЗхРУ № 351933 від 27.08.2025 вбачається, що діяння ОСОБА_2 були вчинені у складі групи осіб спільно з ОСОБА_3 , отже вчинене ним правопорушення відповідає диспозиції ч. 2 ст. 185-10 КУпАП. Натомість, уповноваженою особою прикордонної служби під час складання протоколу відносно ОСОБА_2 помилково зазначено про кваліфікацію його дій за ч. 1 ст. 185-10 КУпАП, що є нічим іншим, як технічною опискою та не впливає на законність прийнятого судом першої інстанції рішення, зокрема і в частині накладеного на ОСОБА_2 стягнення, яке судом, з урахуванням ст. 36 КУпАП, накладено в межах санкції встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених, тобто за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП .
Тому, на переконання апеляційного суду, оскаржувана постанова, як законна та обґрунтована, підлягає залишенню без змін, а подана захисником-адвокатом Атаманюком В. М. апеляційна скарга,-без задоволення.
При прийнятті рішення враховуються положення передбаченого нормативно-правовими актами України принципу диспозитивності, відповідно до якого сторони провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених нормативно-правовими актами; ст. 294 КУпАП у частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; що суд, за відсутності обґрунтованих клопотань, не вправі самостійно витребовувати докази, викликати будь-яких свідків, тощо; те, що стороною захисту не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та могли б слугувати підставами для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення, і будь-яких обґрунтованих клопотань із цього приводу, у тому числі про витребування доказів чи виклику свідків, не заявлялось.
Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Клопотання захисника-адвоката Атаманюка В. М. про поновлення строку задовольнити, поновити йому строк на апеляційне оскарження постанови судді Великоберезняського районного суду Закарпатської області від 13.11.2025.
Апеляційну скаргу захисника-адвоката Атаманюка В. М. залишити без задоволення, а постанову судді Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 13.11.2025 щодо ОСОБА_6 , - без змін.
Постанова апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя