ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

18 червня 2026 року	Справа №160/7119/26 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Рищенко А. Ю. 
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області (49006, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, Вул. Філософська, буд. 39 А, ЄДРПОУ 40359593) до Східного офісу Державної аудиторської служби України (49600, м. Дніпро, вул. Володимира Антоновича, буд. 22, корп. 2, Україна ЄДРПОУ 40477689) про визнання протиправною та скасування вимоги,-
УСТАНОВИВ:

27.03.26 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області до Східного офісу Державної аудиторської служби України, в якій позивач просить: 
- визнати протиправною та скасувати вимогу Східного офісу Держаудитслужби про усунення виявлених порушень законодавства від 13.03.2026 № 040407-15/1386-2026.
В обґрунтування позову позивачем зазначено, що позивач не погоджується із оскаржуваною вимогою від 13.03.2026 № 040407-15/1386-2026, вважає її безпідставною, неконкретизованою, необґрунтованою та такою що підлягає скасуванню, оскільки позивачем не було допущено порушень законодавства за період з 01.01.2023 по 30.06.2025, а відповідачем не наведено у мотивувальній частині вимоги протилежне. Висновки контролюючого органу щодо допущених порушень законодавства базуються на припущеннях, без врахування наданих під час ревізії доказів. 
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.03.2026 відкрито провадження у справі № 160/7119/26 та призначено розгляд останньої за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами (письмове провадження).
14.04.2026 від представника Східного офісу Державної аудиторської служби України подано до Дніпропетровського окружного адміністративного суду відзив на позовну заяву. 
В обґрунтування відзиву відповідач зазначив, що спірна вимога сформована внаслідок реалізації контролюючим саме органом відповідно своєї компетенції (завдань і функцій відповідно до законодавства), а до пункту 5 Порядку №550 та п.1.5.2 Плану проведення заходів державного фінансового контролю Східного офісу Держаудитслужби, відповідно до якого планові виїзні ревізії проводяться відповідно до планів проведення установленому заходів державного фінансового контролю, затверджених в порядку. Крім того, відповідач зазначає, що оскаржувана вимога Офісу, винесена на підставі висновків акта ревізії позивача протягом усього періоду проведення перевірки відповідно до компетенції органу державного фінансового контролю. Щодо обґрунтованості оскаржуваної вимоги відповідач зазначає, що в ній обґрунтування, зокрема, зазначено порушення, які виявлено з посиланням на встановлені перевіркою обставини та нормативно-правові акти, а також вимогою визначено про необхідність усунення порушення та спосіб його усунення. Також, як вказує відповідач, вимогою для позивача встановлено строк для надання інформації про вжиті заходи з усунення виявлених порушень і недоліків разом із завіреними копіями підтвердних первинних, розпорядчих та інших документів до Східного офісу Держаудитслужби до 20.04.2025 року. Отже, на думку відповідача, оскаржувана вимога за формою і змістом відповідає чинному законодавству. 
Таким чином, як зазначив відповідач, в ході проведення ревізії Офісом було встановлено порушення, які не були усунуті у повному обсязі. Відповідач вважає, що Офісом правомірно було направлено спірну вимогу позивачу, як таку що винесена на підставі, законами у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та України, а також з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження прийняття надано та з урахуванням усіх обставин.
21.04.2026 на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в яких підтримано позицію, викладену в позовній заяві, та зазначено, що відзив є законодавчо необґрунтованим та таким, що не спростовує доводів, викладених в позовній заяві, як підстави для задоволення позову.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.06.2026 року продовжено строк розгляду адміністративної справи на 30 днів.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до п. 1.5.2 Плану проведення заходів державного фінансового контролю Східного офісу Держаудитслужби на І квартал 2026 року, на підставі направлень на проведення ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області від 21.01.2026 №№ 49, 50, посадовими особами Східного офісу Держаудитслужби проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, з метою перевірки дотримання законодавства за період з 01.01.2023 по 30.06.2025.
Ревізію проведено в термін 22.01.2026 по 04.02.2026 (10 робочих днів).
За результатами проведення ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області за період з 01.01.2023 по 30.06.2025 складено складено акт від 11.02.2026 № 040407- 25/5. 
20.02.2026 Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області надано до Східного офісу Держаудитслужби заперечення до Акту від 20.02.2026 №вих-6/3021.
11.03.2026 на адресу Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області Східним офісом Держаудитслужби затверджено висновки на заперечення до акту ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності 11.02.2026 №040407-25/5, якими визначено, що заперечення не приймаються.
На підставі акту ревізії 11.02.2026 № 040407- 25/5, Східним офісом Держаудитслужби сформовано вимогу від 13.03.2026 року № 040407-15/1386-2026 «Про усунення порушень законодавства», у якій вимагає від Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області:
1) розглянути результати проведеної ревізії та вжити заходів щодо притягнення у порядку, установленому законодавством, до відповідальності працівників Головного управління, винних у допущених порушеннях;
2) відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України вжити заходів для відшкодування матеріальної шкоди (збитків) з винних осіб, завданих Головному управлінню внаслідок неправомірних рішень, дій його посадових осіб щодо фактичного використання коштів спеціального фонду бюджету на здійснення необов`язкових стимулюючих виплат працівникам Головного управління, які утримуються за рахунок коштів загального фонду бюджету, або обрати інший спосіб усунення порушення встановлений законодавством.
Враховуючи встановлене та вважаючи вимогу про усунення порушень законодавства, незаконною та протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд виходить з наступного.
Правові та організаційні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні визначає Закон України від 26 січня 1993 року № 2939-ХІІ «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» (далі - Закон №2939-ХІІ).
Відповідно до статті 1 Закону № 2939-ХІІ здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (далі - орган державного фінансового контролю).
У силу вимог статті 2 Закону № 2939-ХІІ Головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов`язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб`єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про закупівлі, діяльністю суб`єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим у кримінальному провадженні.
Державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, інспектування, перевірки закупівель та моніторингу закупівлі.
Відповідно до пункту 1 Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 лютого 2016 року №43 (далі по тексту - Положення №43), Державна аудиторська служба України (Держаудитслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів та який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.
За приписами підпункту 3 пункту 3 Положення № 43 серед основних завдань Держаудитслужби України визначають здійснення державного фінансового контролю, спрямованого на оцінку ефективного, законного, цільового, результативного використання та збереження державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, досягнення економії бюджетних коштів.
Пунктом 6 зазначеного Положення № 43 передбачено, що Держаудитслужба для виконання покладених на неї завдань має право пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства; застосовувати та ініціювати застосування відповідно до закону заходів впливу в разі виявлення порушень законодавства; порушувати перед керівниками відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій питання про притягнення до відповідальності осіб, винних у допущених порушеннях.
Зазначені норми кореспондуються з положеннями пунктів 7, 15 статті 10 Закону №2939-ХІІ, згідно із якими органу державного фінансового контролю надано право пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства; порушувати перед керівниками відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій питання про притягнення до відповідальності осіб, винних у допущених порушеннях.
Підпунктом 3 пункту 4 Положення № 43 закріплено, що Держаудитслужба реалізує державний фінансовий контроль через здійснення: державного фінансового аудиту; перевірки державних закупівель; інспектування (ревізії); моніторингу закупівель.
Згідно з пунктом 7 Положення № 43 Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи.
Пунктом 2 Порядку проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 року № 550 (далі Порядок № 550), визначено, що інспектування полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності об`єкта контролю і проводиться у формі ревізії, яка повинна забезпечувати виявлення фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб.
Пунктами 4, 5 Порядку № 550 передбачено, що планові та позапланові виїзні ревізії проводяться контролюючими органами відповідно до Закону та цього Порядку.
Планові виїзні ревізії проводяться відповідно до планів контрольно-ревізійної роботи, затверджених в установленому порядку, позапланові виїзні ревізії за наявності підстав, визначених Законом.
У справі, яка розглядається, суд встановив, що наказом Східного офісу Держаудитслужби від 09.01.2026 №3 внесено зміни до План проведення заходів державного фінансового контролю Східного офісу Держаудитслужби на І квартал 2026 року та відповідно до пункту 1.5.2 якого до плану включено проведення ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області за період з 01 січня 2023 року по 30 червня 2025 року.
Доводи позивача зводяться до того, що дії посадових осіб Держаудитслужби, які полягали у внесенні змін до Плану проведення заходів державного фінансового контролю, порядку організації ревізії, в частині не заповнення в повній мірі додатків, є протиправними та не відповідають положенням Інструкції № 319.
Суд зауважує, що процедура внесення змін до планів проведення заходів державного фінансового контролю Державної аудиторської служби України відбувається в тому порядку, який передбачений для затвердження відповідних планів проведення заходів державного фінансового контролю. Цей порядок врегульовано двома нормативно-правовими актами:
1) Порядком планування заходів державного фінансового контролю органами державного фінансового контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 серпня 2001 р. № 955;
2) Інструкцією з планування діяльності органів державного фінансового контролю, затвердженої наказом Головного контрольно-ревізійного управління від 26.10.2005 № 319.
Так, пунктом 1 розділу VI Інструкції № 319 визначено, що внесення змін до планів роботи, планів ДФК здійснюється в порядку їх затвердження.
Пунктом 1,2 розділу V Інструкції № 319 визначено, плани ДФК офісів Держаудитслужби на наступний плановий період складаються за формами, визначеними додатками 7 та 8 до цієї Інструкції, і містять теми заходів ДФК, відповідальними за дослідження яких визначено контролюючі підрозділи апаратів цих офісів та/або їх управлінь в областях (в тому числі якщо заходи ДФК на окремих об`єктах контролю в межах дослідження таких тем проводитимуть інші офіси Держаудитслужби та/або їх управління в областях). 2. Офіси Держаудитслужби та їх управління в областях складають пропозиції до планів ДФК офісів Держаудитслужби на наступний плановий період у вигляді проєктів окремих розділів плану ДФК офісу Держаудитслужби щодо заходів ДФК, які вони передбачають провести протягом наступного планового періоду. Такі проєкти складаються планувальними підрозділами офісів Держаудитслужби або їхніх управлінь в областях за результатами опрацювання пропозицій контролюючих підрозділів відповідних територіальних органів Держаудитслужби за формами, визначеними додатками 7 та 8 до цієї Інструкції, з дотриманням узгоджувальних процедур і з урахуванням вимог, аналогічним визначеним у пунктах 5 – 6 розділу ІV цієї Інструкції. Для апарату та управлінь офісу Держаудитслужби проєкти складаються у вигляді окремих розділів плану ДФК відповідних офісів Держаудитслужби. Для нумерації тем заходів ДФК використовується тризначний цифровий код формату Х.Х.Х, де перша цифра відповідає номеру розділу плану, друга ідентифікує підрозділ плану відповідно до визначених сфер відповідальності контролюючих підрозділів апарату Держаудитслужби, та третя – порядковий номер запису в межах кожного підрозділу плану. (абзац другий пункту 2 розділу V зі змінами, внесеними згідно з наказом Держаудитслужби від 01 липня 2024 року № 153) (абзац другий пункту 2 розділу V в редакції наказу Держаудитслужби від 02 грудня 2025 року № 319) Крім заходів ДФК, які передбачається провести за ініціативою офісів Держаудитслужби та/або їх управлінь в областях, до проєктів включаються завдання, визначені планом ДФК Держаудитслужби на наступний плановий період, та/або доручення, доведені листами Держаудитслужби. Крім того, при формуванні пропозицій використовується інформація реєстру пріоритетних тем та об`єктів. Пропозиції офісів Держаудитслужби та їхніх управлінь в областях щодо проведення заходів ДФК попередньо узгоджуються з відповідними контролюючими підрозділами Держаудитслужби.
Як вказує позивач, згідно з Додатком 1.7. до Плану проведення заходів державного фінансового контролю Східного офісу Держаудитслужби на І квартал 2026 року (пункт 1.5.2), який міститься на сайті Державної аудиторської служби України, Відповідач не зазначив необхідних даних про об`єкт контролю. Відповідачем не заповнена обов`язкова згідно з Додатком 8 до Інструкції № 319 інформація щодо коду ЄДРПОУ Головного управління, місцезнаходження об`єкта контролю (регіон, район чи місто) через що взагалі не можна стверджувати про включення Позивача до Плану проведення заходів державного фінансового контролю Східного офісу Держаудитслужби на I квартал 2026 року.
На підставі вказаного позивач вважає, що проведення ревізії відповідно до п. 1.5.2. (Додаток 1.7.) Головного управління згідно наказу Східного офісу Держаудитслужби від 09.01.2026 № 3 яким внесено зміни до наказу від 17.12.2025 № 314, яким затвердженого План заходів на I квартал 2026 року, відбулось із порушенням діючого законодавства щодо порядку призначення ревізії підконтрольної установи (об`єкта).
Втім суд не бере до уваги такі твердження, оскільки формальні недоліки та/або процедурні порушення в оформлені документів не створюють безумовних наслідків та не можуть бути підставою для скасування відповідного рішення суб`єкта владних повноважень та звільнення правопорушника від відповідальності, передбаченої законом та спрямованої на захист важливого суспільного інтересу.
Означену правову позиція неодноразово застосовував Верховний Суд під час розгляду подібних правовідносин (постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року у справі №120/12494/23; постанова Верховного Суду від 14 квітня 2026 року у справі № 160/13547/25).
Щодо можливості надання судом правової оцінки спірним пунктам оскаржуваної вимоги контролюючого органу, суд зазначає про таке.
Пунктом 19 частини першої статті 4 КАС України визначено, що індивідуальний акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
За своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію (абзац четвертий пункту 1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року № 2-зп).
У пункті 5 рішення Конституційного Суду України від 22 квітня 2008 року № 9-рп/2008 вказано, що при визначенні природи «правового акта індивідуальної дії» правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що «правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)» стосуються окремих осіб, «розраховані на персональне (індивідуальне) застосування» і після реалізації вичерпують свою дію.
Суд звертає увагу, що Верховний Суд у постанові від 29.03.2023 року у справі №160/17775/21 дійшов висновку, що у разі якщо контролюючий орган був допущений до проведення перевірки на підставі наказу про її проведення, то цей наказ як акт індивідуальної дії реалізовано його застосуванням, а тому його оскарження не є належним та ефективним способом захисту права позивача, оскільки скасування наказу не може призвести до відновлення порушеного права. Неправомірність дій контролюючого органу при призначенні і проведенні перевірки не може бути предметом окремого позову, але може бути підставами позову про визнання протиправними рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки. Належним способом захисту порушеного права позивача у такому випадку є саме оскарження рішення, прийнятого за результатами перевірки.
Крім цього Верховний Суд зазначив, що у даній справі зміст спірної вимоги, яка є індивідуально-правовим актом, а відтак породжує права і обов`язки для підконтрольної установи, якій вона адресована, полягає в тому, щоб забезпечити відшкодування збитків, встановлених контролюючим органом. Додатково про обов`язковий характер цієї вимоги свідчить застереження в ній про те, що її невиконання є підставою для звернення до суду в інтересах держави.
Таким чином ця вимога сформульована на виконання владних управлінських функцій відповідачів. Так, пунктом 15 частини 1 статті 10 Закону України “Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні” передбачено, що органи державного фінансового контролю наділені повноваженнями порушувати перед керівниками відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій питання про притягнення до відповідальності осіб, винних у допущених порушеннях. Також згідно з пунктом 50 Порядку проведення інспектування Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №550 від 20.04.2006 року, за результатами проведеної ревізії у межах наданих прав контролюючі органи вживають заходів для забезпечення, зокрема, притягнення до адміністративної, дисциплінарної та матеріальної відповідальності винних у допущенні порушень працівників об`єктів контролю.
Отже, наведене в сукупності не виключає права підконтрольної установи на перевірку оскаржуваної вимоги в судовому порядку.
Таким чином, з огляду на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 29.03.2023 року у справі №160/17775/21, суд надає правову оцінку спірній вимозі в межах розгляду даної адміністративної справи.
Суд також враховує позицію Верховного суду, що збитки контролюючим органом можуть бути стягнуті лише в ході відповідного судового процесу (а не шляхом пред`явлення обов`язкової до виконання вимоги). Суд зазначає, що дійсно спірна вимога містить окремі пункти щодо відшкодування збитків. Так, суд зазначає, що фактично пункт 1 оскаржуваної вимоги пов`язаний із оскаржуваними пунктами вимоги 3, 4, 5. Крім того, оскаржувані пункти спірної вимоги ґрунтуються на всіх виявлених порушеннях, в тому числі і на порушеннях, по яких контролюючий орган вимагає відшкодувати збитки, а тому правомірність спірної вимоги підлягає розгляд в порядку адміністративного судочинства.
Крім того, Верховний суд у вказаній справі в пункті 62 зазначив, що “з проведеного вище аналізу сутності завдань і функцій органів фінансового контролю, в тому числі у їх співвідношенні із завданнями адміністративного судочинства (рішення суб`єкта владних повноважень як предмет судового контролю), висновується, що рішення (дії, бездіяльність) органу фінансового контролю, прийняті в результаті реалізації їх окремо взятих завдань або функцій (пред`явлення обов`язкової до виконання вимоги як одна з них), є окремими предметами судового контролю. 
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що вказана вимога підлягає перегляду в порядку адміністративного судочинства.
Викладене в сукупності дає підстави для висновку про необхідність застосування судом принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи та необхідність перевірки саме оскаржуваної вимоги в судовому порядку в частині її змісту і форми.
Вирішуючи відповідність спірної вимоги положенням закону, суд зазначає наступне.
Щодо пункту 1 спірної Вимоги, а саме: розглянути результати проведеної ревізії та вжити заходів щодо притягнення у порядку, установленому законодавством, до відповідальності працівників Головного управління, винних у допущених порушеннях, суд зазначає про таке. 
Згідно правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 24.04.2020 року № 802/342/17-а (пункт 35), аналіз наведених приписів норм чинного законодавства свідчить про те, що проведення перевірки органом державного фінансового контролю здійснюється з метою корегування роботи підконтрольного суб`єкта та приведення його діяльності відповідно до вимог законодавства. Наслідком такої перевірки є надіслання об`єкту такої перевірки вимоги, яка містить інформацію про виявлені порушення. Одночасно, з метою коригування діяльності підприємства, у такій вимозі може бути зазначено і спосіб усунення виявлених порушень і лише у цій частині така вимога є обов`язковою до виконання.
У даному випадку у пункті 1 оскаржуваної вимоги відповідач зобов`язав позивача розглянути результати проведеної ревізії та питання щодо притягнення у порядку, встановленому законодавством, до відповідальності працівників підприємства, винних у допущених порушеннях.
Згідно вимог ст.147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.
Відповідно до статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується роботодавцем безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.
Згідно статті 136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням роботодавця, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. Розпорядження роботодавця, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання роботодавцем позову до місцевого загального суду. Стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу.
Таким чином, притягнення до відповідальності працівників віднесено до повноважень роботодавця; лише роботодавець вправі прийняти рішення про притягнення відповідальності працівників підприємства у встановленому чинним законодавством України порядку.
Оскільки відповідач під час ревізії виявив певні порушення вимог чинного законодавства України, то останній вправі вимагати від позивача розглянути питання щодо притягнення до відповідальності працівників позивача, винних у допущених порушеннях; однак остаточне рішення про притягнення або не притягнення до відповідальності працівників позивача належить саме роботодавцю.
Суд зазначає про те, що в пункті 1 оскаржуваної вимоги відповідач не конкретизував яких саме заходів має вжити позивач, не визначив спосіб усунення виявлених під час ревізії порушень, що свідчить про його нечіткість та невизначеність.
Можливість усунення виявленого порушення прямо залежить від чіткого визначення суб`єктом владних повноважень конкретного заходу (варіанту поведінки), яких необхідно вжити уповноваженій особі позивача для усунення порушень.
Спонукання позивача самостійно визначити на підставі невизначених норм, які саме заходи необхідно вжити для усунення виявлених порушень та до невизначених осіб, в свою чергу, може призвести до нового можливого порушення позивачем чинного законодавства.
Зазначене є порушенням вимог закону в частині змісту висновку як акта індивідуальної дії.
Зобов`язальний характер вимог щодо усунення виявлених порушень свідчить як про встановлення цих порушень, так і про визначення імперативного обов`язкового способу їхнього усунення.
Відтак, суд вказує про невизначеність вимоги, що визначена у пункті 1 оскаржуваної вимоги, наслідком чого є її протиправність.
Пункт 2 спірної Вимоги, а саме: відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України вжити заходів для відшкодування матеріальної шкоди (збитків) з винних осіб, завданих Головному управлінню внаслідок неправомірних рішень, дій його посадових осіб щодо фактичного використання коштів спеціального фонду бюджету на здійснення необов`язкових стимулюючих виплат працівникам Головного управління, які утримуються за рахунок коштів загального фонду бюджету, або обрати інший спосіб усунення порушення встановлений законодавством, суд також вважає протиправним, з огляду на його неконкретизованість, що, на думку суду, унеможливлює її виконання, адже відповідачем не вказано, які заходи необхідно вжити для усунення порушення.
Посилання на 1166 Цивільного кодексу України суд не приймає до уваги, з огляду на ту обставину, що вказана норма визначає виключно загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду.
Суд вважає, що до правовідносин, які склалися, також не можуть бути застосовані норми ст.ст. 130-136 КЗпП України, так як вони визначають підстави та порядок відшкодування шкоди, яка заподіяна працівником підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на нього трудових обов`язків.
Так, згідно з частиною другою ст.130 КЗпП умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Для притягнення працівника до матеріальної відповідальності повинні одночасно дотримуватися чотири умови, визначені ст. 130 КЗпП. Якщо хоча б одна з умов не виконується, притягти працівника до матеріальної відповідальності не можна.
Суд звертає увагу, що відповідно до положень ст. 127 КЗпП України помилково виплачені працівнику кошти можуть бути утримані із заробітної плати такого працівника, але лише в тому випадку, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування, і якщо наказ (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу про таке відрахування буде винесено не пізніше одного місяця з дня виплати неправильно обчисленої суми.
Інших правових підстав для утримання чи стягнення з працівника коштів, які були зайво йому виплачені внаслідок помилки роботодавця, законодавство не передбачає.
Відтак, спірна вимога винесена з порушенням вимог закону щодо її змісту, оскільки є неконкретизованою. 
Зазначене у світлі обов`язкового характеру спірної вимоги в частині коригування роботи підконтрольної установи є порушенням вимог закону в частині змісту вимоги як індивідуального акту, тобто оскаржувана вимога не відповідає критеріям, які встановлені частиною другою статті 2 КАС України, що є достатньою підставою для задоволення позовних вимог про скасування такої вимоги.
Аналогічний правовий підхід застосовано у постанові Верховного Суду від 06 серпня 2020 року у справі № 826/6254/17, в постанові від 14 грудня 2020 року у справі № 200/7584/19-а.
При цьому, з огляду на встановлені Верховним Судом у постанові від 02.11.2023 по цій справі висновки, що суди попередніх інстанцій не розглядали цей спір інакше ніж крізь призму неконкретизованості способу усунення виявлених порушень, Верховний Суд констатував, що справу було вирішено судами попередніх інстанцій без урахування правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 5 березня 2020 року у справі №810/465/16, від 14 лютого 2020 року у справі №440/1242/19.
Разом з тим, при новому судовому розгляді адміністративної справи судом враховано висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 05.03.2020 року у справі №810/465/16 та від 14.02.2020 року у справі №440/1242/19, однак, поряд з цим, враховані й протилежні висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 06.08.2020 року у справі № 826/6254/17 та від 14.12.2020 р. у справі № 200/7584/19-а.
Доказами в адміністративному судочинстві відповідно до положень частини першої статті 72 КАС України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з ч. 1 ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 75 КАС України).
Достатніми, відповідно до приписів частини першої статті 76 КАС України, є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно з вимогами частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Отже, враховуючи вищевказані норми, суд вказує на наступне.
Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.
Потенційний обов`язок суб`єкта владних повноважень довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності в суді посилює його відповідальність при прийнятті рішень, вчиненні інших дій чи допущенні бездіяльності.
Презумпція винуватості суб`єкта владних повноважень відповідача також означає припущення, що повідомлені позивачем обставини у справі про рішення, дії, бездіяльність відповідача і про порушення права, свободи чи інтересу відповідають дійсності, доки відповідач їх не спростує на основі доказів.
Аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Верховного суду від 20.02.2019 у справі №810/3212/16.
Крім того, суд зауважує, що акт перевірки (аудиту) - це документ про результати проведеної перевірки (аудиту), який є носієм дій з фінансового контролю та інформації про виявлені недоліки.
Акт перевірки не є рішенням суб`єкта владних повноважень, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов`язків для осіб, робота (діяльність) яких перевірялися. Акт перевірки є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб`єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 10.09.2013 у справі №21-237а13.
Акт перевірки уповноваженого органу не може бути єдиним і достатнім доказом порушення, а має оцінюватися судом у сукупності з іншими доказами.
Відсутність належного документального підтвердження обставин порушення та розміру шкоди виключає можливість притягнення до відповідальності.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у постанові від 30 січня 2025 року у справі № 922/618/22.
Під час перевірки правомірності оскаржуваного рішення суд враховує, чи прийняті вони з використанням повноважень та спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискредитації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь яким несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Оцінюючи докази надані сторонами, суд відзначає, що позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження заявлених позовних вимог в частині, у той час як відповідачем не надано належних доказів на підтвердження законності винесеної вимоги.
Отже, за сукупності вказаних обставин висновки контролюючого органу не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду справи, у зв`язку із чим спірне рішення підлягає визнанню протиправним та скасуванню.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Отже, інші доводи сторін не потребують правового аналізу, оскільки не мають вирішального значення.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись ст. 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області (49006, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, Вул. Філософська, буд. 39 А, ЄДРПОУ 40359593) до Східного офісу Державної аудиторської служби України (49600, м. Дніпро, вул. Володимира Антоновича, буд. 22, корп. 2, Україна ЄДРПОУ 40477689) про визнання протиправною та скасування вимоги – задовольнити. 
Визнати протиправною та скасувати вимогу Східного офісу Держаудитслужби про усунення виявлених порушень законодавства від 13.03.2026 № 040407-15/1386-2026.
Стягнути з Східного офісу Державної аудиторської служби України (49600, м. Дніпро, вул. Володимира Антоновича, буд. 22, корп. 2, Україна ЄДРПОУ 40477689) за рахунок бюджетних асигнувань на користь Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області (49006, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, Вул. Філософська, буд. 39 А, ЄДРПОУ 40359593) судові витрати з оплати судового збору у розмірі 2662,40 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А. Ю. Рищенко