РІШЕННЯ
Іменем України
Справа № 643/957/24
Провадження 2/621/40/26
06 липня 2026 року        м. Зміїв Харківської області
Зміївський районний суд Харківської області в складі:
головуючий – суддя В. Філіп`єва,
за участі секретаря судового засідання – А. Головіної,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 (не з`явився),
представник позивача - адвокат О.Пацурковська (не з`явилась),
відповідач - ОСОБА_2 (не з`явився),
розглянувши у відкритому судовому засіданні за відсутності учасників в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,
про стягнення невиплаченої при звільненні заробітної плати, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, стягнення моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
Представник позивача – адвокат О.Пацурковська звернулася з позовною заявою до Московського районного суду м. Харкова в інтересах ОСОБА_3 , в якій просила стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за заробітною платою 6600,00 грн та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 6971,76 грн,. а також моральну шкоду в розмірі 10000,00 гривень та судові витрати по справі.
Рух справи.
Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 01.04.2024 року цивільну справу за територіальною підсудністю передано до Зміївського району Харківської області.
Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 07.06.2024 року відкрито провадження в цивільній справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання з викликом учасників.
28.06.2024 року від відповідача ОСОБА_4 до суду надійшли пояснення (відзив на позовну заяву), та заява про розгляд справи за його відсутності.(а.с.84-85, 129)
11.11.2024 року від представника позивача ОСОБА_5 до суду надійшла відповідь на відзив.
23.01.2025 року по справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 
В судове засідання учасники справи не з`явилися, подали до суду заяви про розгляд справи без їх участі на підставі наданих доказів.
Відповідно до частини 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.
Відповідно до частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. 
Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу по суті за відсутності учасників справи.
В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Позиції учасників справи.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 18.06.2019 року між ОСОБА_2 (відповідач, роботодавець) та ОСОБА_1 (позивач, працівник) укладено трудовий договір як між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, відповідно до якого позивач як працівник зобов?язувався виконувати охоронні функції, а відповідач зобов?язувався оплачувати заробітну плату щомісяця, не нижчу мінімального розміру, встановленого законом. Згідно наказу № 16/06 ОСОБА_1 прийнято на посаду сторожа, про що був вчинений запис у трудову книжку позивача. 15 грудня 2021 року трудовий договір було розірвано за угодою сторін на підставі п. 1 статті 36 КЗпП України без припинення трудових відносин та без внесення запису у трудову книжку позивача. 
16.12.2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено трудовий договір № 4/21, відповідно до якого ОСОБА_6 приймається на посаду сторожем, зобов?язується виконувати свої обов?язки по Трудовому договору № 4/21, сумлінно виконувати всі вказівки і розпорядження Роботодавця, дотримуватись трудової дисципліни і правил внутрішнього розпорядку (п. 2.1., 2.2. розділу 2 Трудового договору № 4/21), а Роботодавець оплачує Працівнику заробітну плату у розмірі 6600 грн. (п. 3.2 розділу 3 Трудового договору № 4/21).
У зазначеному трудовому договорі сторони узгодили всі суттєві умови: обов?язки сторін, оплату праці, соціальне страхування працівника, відпустки та вихідні, термін дії договору, підстави для розірвання договору, тощо. 
Позивач свої обов?язки по Трудовому договору № 4/21 перед Відповідачем виконував у повному обсязі. 
26.02.2022 року у позивача фактично був останній робочий день, оскільки автомобільна стоянка, на якій працював сторожем Позивач, зачинилась. Жодні розрахунки в зв`язку з припиненням трудових відносин відповідачем не проводилися. 
Влітку 2022 року Відповідач зателефонував Позивачу і запропонував написати заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати, на що Позивач зазначив, що має намір звільнитись відповідно до умов статті 116 КЗпП України, однак Відповідач відмовив Позивачеві у звільненні, зважаючи на необхідність здійснення виплат всіх сум, що належать Позивачеві в разі звільнення. 
Позивач неодноразово ініціював питання свого звільнення перед Відповідачем в телефонному режимі, оскільки останній з початком повномасштабного вторгнення на територію України військових російської федерації та масових обстрілів як міста Харкова, так і Харківської області, покинув територію України. Позивач зазначав, що має намір офіційно працевлаштуватись в іншому місці, але перед цим йому необхідно припинити трудові відносини із ОСОБА_2 . Спілкування Позивача і Відповідача здійснювалось виключно в телефонному режимі, Відповідач зазначав про неможливість припинення трудових відносин та звільнення ОСОБА_1 через неможливість подачі звітності до уповноважених державних органів. При цьому відповідач ОСОБА_2 визнавав факт невиплати заробітної плати, однак зазначав про форсмажорні обставини, внаслідок яких він не сплатив заробітну плату (технічний записи телефонних розмов надаються). 
Таким чином, Відповідач свої обов?язки згідно до умов Трудового договору № 4/21 не виконував, починаючи з лютого 2022 року, заробітну плату за лютий 2022 року Позивачу не нарахував та не виплатив, та порушив інші умови Трудового договору № 4/21. 
Позивач написав відповідну заяву на ім?я Відповідача з проханням звільнити його та нарахувати і виплатити заборгованість по заробітній платі за лютий 2022 року, нарахувати та виплатити компенсацію за відпустку з травня 2021 року по лютий 2022 року з урахуванням інфляції на день виплати, яку направив на адресу Відповідача 17.10.2023 року. 
Дану заяву Відповідач отримав 03.11.2023 року, однак відповіді на заяву не отримав. 03.11.2023 року Відповідач надав до Головного управління ДПС у Харківській області інформацію про звільнення працівників з 02.07.2022 року, однак Позивач про це довідався лише 9 листопада 2023 року. 
Згідно приписів абз. 1 статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред?явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Таким чином, Відповідач звільнив Позивача, допустивши порушення статті 116 К3пП України, оскільки при звільненні не виплатив заробітну плату та компенсацію за відпустку, не нарахувавши навіть даних виплат.
При цьому, кількість календарних днів за період з 01.03.2021 по 26.02.2022 становить 365 днів, з них – неробочі 103 дні, днів щорічної відпустки – 24 дні, кількість відпрацьованих робочих днів за вказаний період 262 календарних дні.
Розмір заробітної плати за період з 01.03.2021 по 26.02.2022 року становить 76107,82 грн; розмір середньоденної заробітної плати складає 290,49 грн, тому сума компенсації за невикористану відпустку складає 290,49х24=6971,76 гривень.
04.09.2023 року Позивач звернувся за захистом своїх прав до Північно-східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці із відповідною заявою, в якій виклав позицію щодо того, що ОСОБА_2 було порушено його трудові права, зокрема, право на своєчасне отримання заробітної плати та право на розірвання трудових відносин. 
12.09.2023 року позивач отримав відповідь на свою заяву, однак питання по суті вирішено не було.
09.11.2023 року ОСОБА_1 звернувся за захистом своїх прав до Головного управління ДПС у Харківській області із заявою про те, що роботодавець ОСОБА_2 грубо порушив його права, а саме: не сплатив податки за відпрацьовані Позивачем січень та лютий 2022 року, має місце незаконне звільнення Позивача з 02.07.2022 року на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 р. № 2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022 року, а норма права, на підставі якої було звільнено Позивача (п. 8 - 3 статті 36 КЗпП України) застосовувалась лише з 20.11.2022 року, тому звільнення Позивача з 02.07.2022 року було незаконним. На дане звернення ОСОБА_1 отримав відповідь від 08.12.2023 року про відсутність компетенції органів ДПС щодо внесення відомостей до реєстру застрахованих осіб щодо припинення застрахованою особою трудових відносин з роботодавцем.
Після припинення трудових відносин з ОСОБА_2 на підставі наказу № 02.07 від 02.07.2022 року про звільнення відповідно до п. 8 - 3 статті 36 КЗпП України, Позивач не отримав грошовий розрахунок за час виконання обов?язків сторожа - заробітну плату за лютий 2022 року та компенсацію за невикористану відпустку з березня 2021 року по лютий 2022 року, загальною сумою в 13571,76 гривень. Про наявність ненарахованої та невиплаченої заборгованості із заробітної плати і компенсації за невикористану відпустку при звільненні свідчить запис телефонної розмови, в якій Відповідач визнає наявність заборгованості перед Позивачем за лютий 2022 року (в сумі 6600,00 грн. згідно до п. 3.2 Трудового договору № 4/21), а також відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків у відповідь на запит у електронному вигляді від 26.01.2024 року, згідно з якими за лютий 2022 року не нараховано позивачу доход. Нездійснення розрахунку з Позивачем у зазначені КЗпП України строки, так само, як і ухилення Відповідача від виконання покладеного на нього ч. 1 статті 116 КЗпП України обов?язку повідомити Позивача про нараховані суми, належні йому при звільненні перед виплатою зазначені суми, як випливає із ф актичних обставин справи, на думку Позивача, мають бути кваліфіковані як такі, що відбулись з вини власника або уповноваженого ним органу. 
Такими неправомірними діями відповідача позивачеві спричинено моральну шкоду, яка відповідно до ч.1 статті 1167 Цивільного кодексу України, відшкодовується особою, яка її завдала, та яку позивач оцінює в розмірі 10000,00 гривень. В зв`язку з неправомірними діями відповідача ОСОБА_1 був змушений змінити образ життя , потребував додаткових зусиль для відновлення законних трудових та конституційних прав працівника, який фактично не міг вчасно звільнитися та працевлаштуватися на нове місце роботи. Зазначив, що практикою Європейського Суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди, згідно якої, в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчувати страждання (моральну шкоду). При цьому, Європейським Судом з прав людини завжди присуждається компенсація за порушення прав людини, розмір якої , зазвичай, становить 2000 – 5000 Євро. Аналогічну позицію висловлено в п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995, відповідно до якої в разі порушення прав працівника у сфері трудових відносин (не законне звільнення або переведення, невиплати йому належних грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя та здоров`я умовах, тощо), яке призвело до його моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає для нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган.
Враховуючи викладене, позивач ОСОБА_7 просить суд стягнути невиплачену при звільненні заробітну плату в розмірі 6600,00 грн, компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 6971,76 грн,. а також моральну шкоду в розмірі 10000,00 гривень, а також покласти судові витрати на відповідача (а. с. 1 - 9).
Відповідач ОСОБА_8 у письмових поясненнях не погодився з пред`явленим позовом та в письмових заперечення зазначив, що Позивач працював сторожем з 19.06.2019 року по 02.07.2022 року за трудовими договорами. Його було звільнено за статтею 36 пункту 8.3. КЗпП України в зв?язку з відсутністю працівника на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль.
В лютому 2022 року Позивач працював останній день 23.02.2022 року. Робітники покинули робочі місця 25.02.2022 року в зв?язку з проведенням в місті Харкові бойових дій. В позовній заяві хибно вказано останній робочий день Позивача 26.06.2022 року. При цьому Позивач виконував свої обов?язки за Трудовим договором недобросовісно, та, крім усних зауважень, має дві догани. Маючи повне право звільнити Позивача згідно п.3 статті 40 КЗпП України, (систематичного невиконання працівником без поважних причин обов?язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувались заходи дисциплінарного стягнення) відповідач, враховуючи власне прохання позивача ОСОБА_7 , його стан здоров?я, та те що до початку роботи він довгий час був безробітний, залишив Позивача працювати. Несвоєчасність подання податкової звітності про звільнення працівників пов?язано з проживанням відповідача в зоні бойових дій з 24.02.2022 року по теперішній час, з усіма обставинами, що з цього витікають: відсутність програмного забезпечення податкової звітності (немає коштів для сплати за продовження дії програми); з 27.01.2022 року податкова інспекція Дергачівського району Харківської області була закрита (в зв?язку з поширенням коронавірусу, потім бойових дій). При зверненні Позивача в 2023 році з вимогою провести його звільнення в податковій інспекції, відповідач звернувся в Головне Управління ДПС у Харківській області та отримав відповідь і пояснення, що Дергачівська податкова інспекція поновила роботу і відповідач може звернуться до них для вирішення мого питання. Після чого відповідач подав в рукописному вигляді Таблицю (Відомості про трудові відносини осіб) і використовуючи програмне забезпечення Дергачівської податкової інспекції, оформив звіт. Позивач в лютому 2022 року отримав половину заробітної плати, при цьому відповідач сплатив податки за весь місяць нарахованої заробітної плати та інших експлуатаційних витрат, не отримавши прибутку в зв?язку з бойовими діями. Позивач в 2023 році звернувся до відповідача з вимогою компенсувати невитрачені дні відпустки та неоплачені робочі дні. Позивач був у відпустці в червні 2021 року і отримав відпускні. Позивач повинен був працювати в лютому 2022 року 7 змін, з фондом заробітної плати 5313,00 гривень, після сплати податків. Позивач працював тільки 6 змін. За три з половиною зміни отримав платню 2657,00 гривень. Заборгованість по заробітній платі за 2,5 зміни, а саме - 5313:7х2,5=1897,50 гривень, а не 6600,00 гривень, як вказано в позовній заяві. Компенсація за невитрачені дні відпустки складає 2759,41 гривень, а не 6600,00 гривень. Загальна сума заборгованості перед Позивачем складає 4656,91 гривень. Відповідач вказав Позивачу про те, що отриманий прибуток підприємства за лютий витрачено на податки за весь місяць нарахованої заробітної плати та інші експлуатаційні витрати за лютий 2022 року. Більше коштів не отримано в зв?язку з бойовими діями. Вважає, що не було нанесено моральної шкоди Позивачу, а навпаки Позивач наніс моральну шкоду відповідачу. (а.с.84-85)

У відповіді на відзив представник позивача – адвокат О.Пацурковська зазначила про незаконність звільнення позивача 02 липня 2022 року на підставі пункту 8-3 статті 36 КЗпП України в зв`язку з відсутністю на роботі працівника та інформації про причини його звільнення понад чотири місяці поспіль, оскільки Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року набрав чинності лише 19.07.2022 року, а підлягала застосуванню тільки з 20.11.2022 року. Щодо посилання відповідача на недобросовісність виконання позивачем своїх обов`язків за укладеними трудовими договорами, за якими ОСОБА_7 оголошувалися догани, то вони не мають відношення до предмета спору, оскільки не були підставою для звільнення. При цьому вказані догани датовані 2019 та 2020 роком, що відповідно до положень статті 151 КЗпП України, зі спливом року після оголошення догани, працівник вважається таким, що не має дисциплінарного стягнення.
Твердження відповідача про проведення будь - яких розрахунків з позивачем у січні-лютому 2022 року та сплату всіх податків і зборів до відповідних органів спростовуються відомостями форми ОК-5, ОК-7, доданими до позову, де суми надходжень відсутні. 
При цьому, роботодавець, відповідно до Закону № 2136, звільняється від відповідальності за порушення строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося, в тому числі внаслідок вчинення бойових дій, однак не звільняється від обов`язку виплати заробітної плати працівнику. 
Тобто, всі доводи відповідача не впливають на його зобов`язання здійснити належні позивачеві виплати за відпрацьовану роботу та при звільненні, а отже представник позивача просить задовольнити вимоги в повному обсязі (а.с.133 – 135)
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, суд встановив наступне.
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта громадянина України НОМЕР_2 , виданого 23.01.2001 року Червонозаводським РВ УМВСУ в Харківській області (а. с. 10 - 12).
Відповідно до Довідки МСЕК серії 12 ААА № 712437, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є інвалідом ІІІ групи дитинства безстроково (а.с.13)
З 15.08.2023 по 21.08.2023 року позивач ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні ХОКТЛ, що підтверджується випискою з медичної карти стаціонарного хворого № 4012 (а.с.14)
Згідно відкритих даних інтернет-ресурсу Опендатабот, відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований фізичною особою – підприємцем з 28.07.1994 року за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.26)
Вказане місце реєстрації відповідача підтверджується Довідкою про реєстрацію місця проживання особи від липня 2019 року (а.с.110)
Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є пенсіонером за віком та ветераном праці, що підтверджується відповідними посвідченнями, доданими до матеріалів справи (а.с.112-113)
Як вбачається з трудової книжки серія НОМЕР_4 позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно запису № 28, позивач прийнятий на роботу 16.06.2019 року до фізичної особи -підприємця ОСОБА_2 на посаду сторожа (а. с. 15, 19 - зворот). 
Запис про звільнення позивача з роботи ФОП ОСОБА_2 та правову підставу звільнення трудова книжка не містить. 
16.06.2019 року між ФОП ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , та ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , укладено Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, за яким, крім іншого працівник зобов`язувався зберігати касовий апарат (а.с.107)
18.06.2019 року між ФОП ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , та ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , укладено Трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю. Згідно пункту 1 Договору, договір є безстроковим, працівник зобов`язаний виконувати охоронні функції, а фізична особа зобов`язується оплачувати працю Працівника у розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом, 4173,00 гривень (п.3 Договору) .Згідно пункту 6 Договору, тривалість щорічної оплачуваної відпустки та час її надання становить 24 календарні дні. 
15.12.2021 року вказаний трудовий договір розірваний за згодою сторін на підставі п. 1 статті 36 КЗпП України, без припинення трудових відносин (а. с. 20 - 21).
16.12.2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено трудовий договір № 4/21. згідно умов якого працівник приймається на роботу на посаду сторожем (п.2.1).
Згідно п. 3.1.Договору, роботодавець оплачуває працю Працівника у розмірі: мінімальна заробітна плата, яка встановлена законом. 6500 грн. на місяць. Згідно п. 3.2. Розмір заробітної плати визначається за згодою сторін, а саме 6600 грн., і збільшується згідно встановленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати. 
Відповідно до п. 3.3. Договору, виплата заробітної плати проводиться в національній валюті два рази на місяць: 20 числа - за відпрацьовану першу половину місяця, 5 числа наступного місяця - за відпрацьовану другу половину місяця. Згідно п. 3.4. Податок на доходи фізичних осіб, єдиний внесок на загальнообов?язкове державне соціальне страхування, військовий збір утримуються РОБОТОДАВЦЕМ із заробітної плати ПРАЦІВНИКА відповідно до закону України. 
Згідно пункту 6.1 договору, ПРАЦІВНИКУ надається щорічна основна відпустка тривалістю 24 календарних дні, що оплачується відповідно до чинного законодавства. Надання інших видів відпусток здійснюється на умовах та у порядку, встановлених чинним законодавством. За рішенням РОБОТОДАВЦЯ ПРАЦІВНИКУ на підставі його заяви може бути надана відпустка без збереження заробітної плати за згодою сторін, передбачена статтею 26 Закону України «Про відпустки». 
Згідно пункту 6.2. договору ПРАЦІВНИК зобов`язаний подавати заяву про надання йому щорічної відпустки не пізніше ніж за 20 днів до запланованої дати початку відпустки з метою забезпечення гарантії того, що відсутність ПРАЦІВНИКА не вплине на надання послуг і виконання робіт РОБОТОДАВЦЕМ). Згідно пункту 7.1. договору Договір укладений на невизначений термін.
Термін попередження про розірвання договору визначений пунктом 8, згідно якого Сторони можуть достроково розірвати Договір з власної ініціативи тільки при повідомленні один одного не менш ніж за 2 тижні до дати розірвання Договору. (п.8.1)
Відповідно до пункту 9.1. Договору, цей Договір розривається: а) за угодою сторін відповідно до пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі — КЗпП); б) у зв?язку із закінченням терміну дії Договору відповідно до пункту 2 статті 36 К3пП; в) з ініціативи ПРАЦІВНИКА у випадках, передбачених законодавством (ст. 38, 39 КЗпП) і даним Договором; г) з ініціативи роботодавця у випадках, передбачених законодавством (ст. 40, 41 КЗпП) і даним Договором: д) з інших причин, передбачених законодавством. 
Згідно пункту 9.2. договору, РОБОТОДАВЕЦЬ має право розірвати цей Договір за власною ініціативою, коли ПРАЦІВНИК незадовільно виконує покладені на нього трудові обов?язки. Згідно пункту 9.3. договору, рішення РОБОТОДАВЦЯ про дострокове розірвання договору з ПРАЦІВНИКОМ повідомляється ПРАЦІВНИКУ у письмовій формі. 
При розірванні Договору на підставах, зазначених у пункті 12.2 Договору, звільнення ПРАЦІВНИКА проводиться відповідно до пункту 8 статті 36 КЗпП України (підстави, передбачені договором). 
Згідно пункту 9.4. договору, ПРАЦІВНИК має право розірвати Договір у разі невиконання РОБОТОДАВЦЕМ своїх зобов`язань ПРАЦІВНИК зобов`язаний письмово попередити РОБОТОДАВЦЯ про факт порушення своїх прав і має прав вимагати розірвання договору у разі невжиття заходів щодо усунення даного порушення з боку РОБОТОДАВЦЯ. (а.с.22)
17.10.2023 року позивач ОСОБА_7 подав письмову заяву роботодавцю ФОП ОСОБА_2 про звільнення за угодою сторін на підставі п. 1 статті 36 КЗпП України, та просив здійснити розрахунок при звільненні відповідно до положень статті 116 КЗпП України, виплатити заборгованість по заробітній платі за лютий 2022 року, нарахувати і виплатити компенсацію за відпустку з травня 2021 року по лютий 2022 року включно, з урахуванням інфляції на день виплати, у строки передбачені законом, на зарплатну картку ПриватБанк НОМЕР_5 . Заява направлена засобами поштового зв`язку 17.10.2023 року та отримана відповідачем, що підтверджується копіями поштових квитанцій, наданих до заяви (а. с. 23 – 23 зворот).
29.01.2024 року позивач ОСОБА_7 звернувся з заявою до Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці з приводу порушень ОСОБА_2 вимог трудового законодавства прав позивача відповідно до укладеного договору № 4/21 від 16.12.2021 року, що спричинило моральну шкоду через неможливість подальшого працевлаштування (а. с. 24).
Згідно відповіді Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 04.09.2023 року на вище вказане звернення, заробітна плата працівнику виплачується на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець звільняється від відповідальності щодо строків виплати заробітної плати, якщо це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або обставин непереборної сили. (а.с.25) 
При цьому, як вбачається з додатків, доданих до листа ДПС, відповідач ФОП ОСОБА_2 03.11.2023 року подав до органу податкової служби заяву про те, що в зв`язку з військовим станом, проведенням бойових дій в його районі та відсутністю діяльності, подає з запізненням інформацію про звільнення працівників (а.с.27, 92) 
Як вбачається з відомостей Пенсійного Фонду України про трудову діяльність застрахованих осіб, позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , 16.06.2019 року прийнятий на основну роботу сторожем до ФОП ОСОБА_2 (запис №9), а 02.07.2022 звільнений з роботи згідно наказу 02.07 від 02.07.2022 року на підставі пункту 8.3 статті 36 Кодексу Законів про працю України (а.с.28)
Згідно довідки форми ОК-5, ОК-7, сформовану засобами автоматичних систем Пенсійного фонду України, ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 за звітний період 2021 року отримав дохід у розмірі 75807,82 гривень. Відомості за звітний період 2022 року щодо нарахованого та виплаченого доходу відсутні (а. с. 31 – 33).
Згідно наказу № 02/07 від 02.07.2022 року ФОП ОСОБА_2 , в зв`язку з відсутністю працівників на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль (ст. 36 п. 8.3 КЗпП України) звільнено 02.07.2022 року з посади сторожа ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , та інших осіб (а. с. 86).
Відомості про ознайомлення позивача з вказаним наказом матеріали справи не містять. 
Згідно графіку чергувань, складеному ФОП ОСОБА_2 за лютий 2022 року, ОСОБА_1 визначено дні чергування в лютому місяці 2022 року: 3, 7, 11, 15, 19, 23, 27 (а. с. 87).
Як вбачається з додатків, доданих відповідачем до пояснень, 22.10.2019 та 19.02.2020 року позивачеві ОСОБА_1 оголошувалася догана в зв`язку з порушенням інструкції сторожа, з якими позивач був ознайомлений під підпис (а.с.88 – 90)
Згідно таблиці 5 Відомості про трудові відносини осіб, 07.11.2023 року відповідач ОСОБА_2 подав звіт за липень 2022 року, в якому містяться відомості про припинення трудових відносин з працівниками, зокрема з ОСОБА_1 , на підставі наказу № 02/07 (ст. 36 п. 8.3 КЗпП) (а.с . 95, зв.бік).
Згідно відомості про отримання заробітної плати за лютий місяць 2022 року, ОСОБА_1 отримав аванс у розмірі 2657,00 гривень. Вказана відомість містить підпис позивача ОСОБА_1 . Відомості про отримання заробітної плати за лютий 2022 року позивачем відсутні (а. с. 96).
Згідно таблиці розрахунку заробітної плати найманих працівників по ФОП ОСОБА_2 за лютий місяць 2022 року, з урахуванням передбачених податків, ОСОБА_1 нараховано до виплати 5313,00 гривень (а. с. 97).
Податки у вигляді ЄСВ (1452,00 гривень), податок з доходу фізичних осіб (1188,00 гривень) та військовий збір 99,00 гривень) сплачені ОСОБА_2 до ГУ ДПС у Харківській області, ГУК Харківської області, що підтверджують надані відповідачем копії квитанцій АТ КБ «Приватбанк» від 16.02.2022 року, 17.02.2022 року (а. с. 99 – 102).
Згідно відомості ФОП ОСОБА_2 про нарахування коштів в рахунок відпустки, ОСОБА_1 за період з 01.06.2020 року по 31.05.2021 року (377 днів) надано 22 дні відпустки з 01.06.2021 року по 22.06.2021 року. Нараховано 4670,82 гривень та з урахуванням сплати податків до сплати визначено 3760,01 гривень. Вказані кошти отримані позивачем ОСОБА_1 під підпис (а. с. 103, 104).
За період з липня 2021 по лютий 2022 року відповідачем нараховано за відпрацьовані 244 дні компенсацію за 16 днів відпустки в розмірі 2759,41 гривень (а.с.105)
Відомостей про отримання позивачем вказаної грошової компенсації за невикористану відпустку чи перерахування її відповідачем на платіжні реквізити позивача матеріали справи не містять.
Норми права, що підлягають застосуванню, та мотиви суду.
Дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши представника позивача, відповідача, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд зазначає наступне:
Частинами 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до ст. ст. 76 - 81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до пунктів 1-4 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд має вирішити, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. 
Згідно ч.2 статті 2 КЗпП України, працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби або реабілітації, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством.
За змістом статті 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною формою виникнення трудових правовідносин.
Згідно частин 1-3 статті 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.
Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
Згідно ч.1 статті 23 КЗпП України, трудовий договір може бути:
1) безстроковим, що укладається на невизначений строк;
2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін;
3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. 
Згідно п.8-3 ч.1 статті 36 КЗпП України , підставами припинення трудового договору є, крім іншого, відсутність працівника на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль;
Вказана норма статті 36 КЗпП України внесена на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності 19.07.2022 року, тобто після виникнення спірних правовідносин та винесення відповідачем ФОП ОСОБА_2 наказу про звільнення позивача ОСОБА_1 від 02.07.2022 року, однак вимога про незаконність звільнення чи зміну формулювання підстави звільнення позивачем не заявлялася. 
В судовому порядку наказ відповідача про звільнення позивача не оспорювався та є чинним. 
Таким чином, під час судового розгляду встановлено і не оспорюється сторонами, що між позивачем та відповідачем в період з 16.06.2019 по 02.07.2022 року існували трудові відносини на підставі укладеного трудового договору, дія якого припинена згідно наказу відповідача № 02.07 від 02.07.2022 року на підставі п.8-3 ч.1 статті 36 КЗпП України. 
Фактичне виконання трудових обов`язків позивачем, згідно тверджень позовної заяви та наданого відповідачем графіку змін, тривало до 23 – 26 лютого 2022 року.
Відповідно до положень статті 94 КЗпП України та частини 1 статті 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
Згідно ч.3 статті 3 Закону України «Про оплату праці», мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці.
Згідно ч.1 статті 21 Закону України "Про оплату праці", працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
За змістом статті 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.
В умовах спрощеного режиму розмір заробітної плати визначається трудовим договором з урахуванням встановленого законом мінімального рівня оплати праці, а заробітна плата виплачується працівнику у строки, встановлені цією статтею, та визначені трудовим договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується до початку відпустки, якщо інше не передбачено трудовим або колективним договором.
Крім того, згідно статті 74 Кодексу законів про працю України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.
Відповідно до ч.1 статті 75 Кодексу законів про працю України, щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.
Згідно статті 83 КЗпП України та статті 24 Закону України "Про відпустки", у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Відповідно до ч.1 статті 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Згідно з частинами 1, 2 статті 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Відповідно до статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (в редакції, що діяла на момент звільнення позивача – 02.07.2022 року), заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойові дії, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.
Таким чином, видаючи наказ про звільнення позивача ОСОБА_3 з роботи, відповідач ФОП ОСОБА_2 був зобов`язаний, відповідно до положень діючого трудового законодавства, провести з працівником остаточні розрахунки, сплатити заробітну плату за фактично відпрацьовану роботу та сплатити грошову компенсацію за невикористану відпустку, а також письмово повідомити працівника про розрахунок належних йому сум. 
Введення в Україні воєнного стану на підставі Указу Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», пов`язаного з військовою агресією російської федерації, звільняє відповідача від відповідальності за несвоєчасність проведення розрахунків при звільненні, передбачених статтею 117 КЗпП, однак не звільняє від обов`язку виплати грошових сум, належних позивачеві при звільненні.
Так, представник позивача просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за лютий 2022 року в розмірі 6600,00 гривень, грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 6971,76 гривень, а також моральну шкоду в розмірі 10000,00 гривень.
Відповідач у письмових поясненнях зазначив, що провів частковий розрахунок з позивачем та виплатив ОСОБА_3 аванс за лютий 2022 року в розмірі 2657,00 гривень, що підтверджується його особистим підписом у відомості про отримання. Сума заборгованості по заробітній платі, за розрахунками відповідача, складає 1897,50 гривень за фактично відпрацьовані позивачем 2,5 зміни.
Факт отримання позивачем авансу за лютий 2022 року та фактично відпрацьована в подальшому кількість змін позивачем та його представником не заперечувалася.
Крім того, за період роботи позивача з липня 2021 по лютий 2022 року відповідачем нараховано за відпрацьовані 244 дні компенсацію за 16 днів відпустки в розмірі 2759,41 гривень, виходячи з середньоденного заробітку 214,24 грн, які, як не заперечує відповідач, ним на час розгляду справи не виплачено.
Разом з тим, згідно наведених відповідачем кількості днів та розміру середньоденного заробітку позивача, розмір компенсації за невикористану відпустку складає: 16 днів * 214,24 гривень = 3427,84 гривень. 
Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сума заборгованості по заробітній платі за фактично відпрацьований час в розмірі 1897,50 гривень, а також грошова компенсація за невикористану відпустку в розмірі 3427,84 гривень, а всього заборгованість – в сумі 5325,34 гривень. 
Щодо позовних вимог позивача про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.
Згідно ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, згідно якої відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. 
У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (з відповідними змінами)» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.
Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Про це зазначила Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 752/17832/14-ц.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач протягом тривалого часу, з 2022 по 2024 рік для захисту свого гарантованого Конституцією України права на оплату праці змушений був вживати заходів для позасудового врегулювання спору з відповідачем, звертався до органів податкової служби та Пенсійного Фонду України, а також органів з питань охорони праці, а в подальшому – до суду та органу з надання правничої допомоги, що вимагало від нього додаткових зусиль з організації свого життя чи зміни звичайного життєвого укладу в умовах діючого воєнного стану в Україні, що явно тягне за собою наявність моральних переживань та душевного дискомфорту та є підставою для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, спричиненої тривалою бездіяльністю відповідача.
Разом з тим, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, з огляду на наявність форс-мажорних обставин в зв`язку з веденням активних бойових дій на території міста Харкова та області, що зумовили таку бездіяльність відповідача суд вважає за необхідне частково задовольнити вимоги позивача та стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди грошову компенсацію в розмірі 3000,00 гривень.
Згідно частини 1 та пункту 1 частини 2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
За таких обставин, оскільки позивач при поданні позову був звільнений від сплати судового збору на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір в розмірі 1 211 гривень 20 копійок.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 19, 76-84, 89, 141, 268, 334-338, 352, 354 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , частину невиплаченої заробітної плати за лютий місяць 2022 року в розмірі 1897 (одну тисячу вісімсот дев`яносто сім) гривень 50 копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 3427 (три тисячі чотириста двадцять сім) гривень 84 копійки, з відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 моральну шкоду у розмірі 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 судовий збір на користь держави (стягувач Державна судова адміністрація України) у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп., які перерахувати на р/р UA908999980313111256000026001, отримувач коштів ГУК у м. Києві / м. Київ / 22030106, код ЄДРПОУ 37993783, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), код класифікації доходів бюджету: 22030106.
Учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Зміївський районний суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня його складення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не буде подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 .
Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_4 .

Суддя В. Філіп`єва