ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
04 червня 2026 року
м. Київ
справа № 371/1626/17
провадження № 51-3001 км 25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 , 
засудженого ОСОБА_6 , 
захисника ОСОБА_7 , 
потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 12017110000000395 від 17 липня 2017 року за обвинуваченням 
ОСОБА_6 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Києва, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК),
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , на вирок Миронівського районного суду Київської області від 29 грудня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року стосовно ОСОБА_6 .

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Миронівського районного суду Київської області від 29 грудня 2024 року  ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Також цим вироком задоволено повністю цивільний позов ОСОБА_9 , стягнуто з ОСОБА_6 на її користь завдану кримінальним правопорушенням моральну шкоду в розмірі 150 000 грн.
За обставин, детально викладених у вироку, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК, а саме порушення правил експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого та спричинили потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, з огляду на таке.
Як установив суд, 08 січня 2015 року ОСОБА_6 , не перевіряючи технічну справність транспортного засобу, придбав автомобіль «Opel Sintra» (далі - Opel). 
Приблизно в кінці червня 2017 року, точної дати та часу органом досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_6 звернувся до свого знайомого ОСОБА_10 , який є автослюсарем, з метою проведення обслуговування цього автомобіля. У ході діагностування та заміни сайлентблока в місці кріплення траверса задньої вісі з правого заднього боку вказаного ОСОБА_11 спільно з ОСОБА_6 виявлено, що металевий корпус сайлентблока, в якому розміщена резинова втулка, з боку кріплення траверса задньої вісі, з використанням зварювального апарата був заварений, що свідчило про проведені зварювальні роботи кустарним способом, незаводського походження.
Далі ОСОБА_6 , усвідомлюючи та знаючи про проведення кустарним способом зварювальних робіт деталей ходової частини автомобіля Opel, спільно з ОСОБА_10 за допомогою болгарки і шліфувального диска здійснили зняття рельєфного сліду зварювального шва з важеля траверса задньої вісі до місця кріплення сайлентблока. Після проведених робіт ОСОБА_6 продовжив експлуатацію автомобіля.
16 липня 2017 року приблизно о 12:25 водій ОСОБА_6 за сприятливих погодних умов, на сухому асфальтному покритті, знаючи про технічну несправність використовуваного ним автомобіля, яка полягала у перебуванні його ходової частини внаслідок внесених кустарним способом конструктивних змін у непрацездатному стані, нехтуючи встановленими правилами заборони щодо експлуатації транспортного засобу, усвідомлюючи факт настання можливих наслідків у вигляді виникнення дорожньо-транспортної події (далі - ДТП), порушуючи вимоги Правил дорожнього руху (далі - ПДР), продовжив експлуатацію вказаного транспортного засобу. 
Під час руху автомобільною дорогою «Київ - Знам`янка» у напрямку м. Києва відбувся розлом заднього правого важеля траверса задньої вісі в місці кріплення сайлентблока до важеля, де розташований зварний шов, та деталей елементів механізму кріплення задньої підвіски, що спричинило зміну напрямку кочення задніх коліс автомобіля Opel та призвело до його неконтрольованого руху з подальшим з`їздом за межі проїзної частини в кювет і перекиданням, тобто виникнення ДТП. 
Таким чином, ОСОБА_6 своїми діями порушив вимоги ПДР, а саме:
- пункту 1.5, згідно з яким дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;
- підпунктів «а», «б» п. 2.3, згідно з якими для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний перед виїздом перевірити і забезпечити технічно справний стан і комплектність транспортного засобу; бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.
- пункту 31.1 та пп «а» п. 31.3, згідно з якими технічний стан транспортних засобів та їх обладнання повинні відповідати вимогам стандартів, що стосуються безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього середовища, а також правил технічної експлуатації, інструкцій підприємств-виробників та іншої нормативно-технічної документації; забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством у разі їх виготовлення або переобладнання з порушенням вимог стандартів, правил і нормативів, що стосуються безпеки дорожнього руху.
Внаслідок ДТП пасажир автомобіля Opel ОСОБА_12 померла, а пасажир ОСОБА_13 отримала тілесні ушкодження.
Висновком експерта від 07 вересня 2017 року № 69 встановлено, що під час судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_12 виявлено ушкодження, які мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень і перебувають у причинному зв`язку з настанням смерті. 
Відповідно до висновку експерта від 13 вересня 2017 року № 132/Е, у ОСОБА_13 мали місце ушкодження, які за давністю відповідають строку та обставинам події і належать до ушкоджень середнього ступеня тяжкості.
Порушення водієм автомобіля Opel ОСОБА_6 вимог п. 31.1 та пп «а» п. 31.3 ПДР перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням ДТП і настанням наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілої ОСОБА_12 та спричинення потерпілій ОСОБА_13 середньої тяжкості тілесних ушкоджень.
Київський апеляційний суд ухвалою від29 квітня 2025 року вирок місцевого суду залишив без зміни.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону й неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції стосовно ОСОБА_6 , ухвалити нове рішення, яким визнати ОСОБА_6 невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні та закрити кримінальне провадження за відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК. 
На обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що:
- суд першої інстанції порушив положення статей 23, 91 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), а вирок цього суду побудований на припущеннях; 
- суд апеляційної інстанції, порушуючи ст. 419 КПК, не перевірив низки вагомих доводів апеляційної скарги сторони захисту.
Так, захисник, наводячи детальні доводи щодо:
1) відсутності в матеріалах справи доказів вини ОСОБА_6 , зокрема, посилається на те, що: 
- висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що обвинувачений знав про технічну несправність автомобіля, не відповідають дійсності; 
- суди попередніх інстанцій не навели доказів обізнаності ОСОБА_6 з ремонтними роботами незаводського походження (що, за одним із варіантів висновку експерта, є визначальним) та не встановили, чи проводились якісь ремонтні роботи ОСОБА_6 або іншими особами, ураховуючи те, що придбаний автомобіль був уживаним; 
- суд першої інстанції не вказав, які саме роботи мають заводське чи незаводське походження, які є кустарними (як зазначено в обвинувальному акті) та які роботи допускаються під час відповідного ремонту;
- прокурором не доведено, а місцевим судом не зазначено, які правила технічного обслуговування, огляду чи ремонту порушені в цьому випадку саме обвинуваченим під час експлуатації автомобіля (конкретні, а не абстрактні вимоги, якого стандарту, правил, що стосуються безпеки дорожнього руху, тобто який саме пункт ПДР (конкретний) чи які правила саме нормативної документації).
За таких обставин, на думку сторони захисту, в діях ОСОБА_6 відсутній склад інкримінованого йому кримінального правопорушення, оскільки одним з обов`язкових елементів об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ст. 286 КК, є причинний зв`язок між допущеними порушеннями правил безпеки дорожнього руху, якщо такі мали місце, та суспільно небезпечними наслідками події; 
2) висновку комплексної судової інженерно-технічної експертизи, серед іншого, вказує, що:
- місцевим судом не взято до уваги висновків експерта про те, що тривалість розвитку втомних тріщин залежить від багатьох факторів, а тому неможливо встановити, за який час вони набули суттєвого (небезпечного) розвитку;
- у висновку експерта відсутні відповіді на питання, коли саме виникла перша тріщина в металі, у який час вона розвивалася, а також, що було першопричиною виникнення початкової тріщини.
При цьому захисник вказує, що допитаний в суді апеляційної інстанції експерт:
- зазначив, що він безпосередньо не досліджував цієї деталі, оскільки це здійснював інший експерт; 
- не зміг відповісти на запитання, зокрема, які саме норми та правила були порушені під час експлуатації автомобіля, які ремонтні роботи регламентовані заводом-виробником, які роботи можна чи не можна проводити і чим це передбачено; 
3) неможливості урахування наданих під час досудового розслідування показань, у тому числі, звертає увагу на таке:
- місцевий суд послався на відмінності показань обвинуваченого під час досудового розслідування від наданих у судовому засіданні, а також те, що за мотивами прокурора ОСОБА_6 у ході досудового розслідування надав показання про обізнаність із тим, що металевий корпус сайлетнблока був заварений із використанням зварювального апарата, однак в обвинувальному акті не наведено таких мотивів прокурора; 
- суд апеляційної взагалі не надав оцінки доводам сторони захисту в цій частині; 
4) заявленого стороною захисту клопотання про огляд речового доказу (правого повздовжного важеля траверса задньої вісі) за участю експерта, серед іншого, зазначає, що:
- цей речовий доказ не був наданий стороною обвинувачення через його втрату;
- твердження суду першої інстанції про те, що такий речовий доказ був оглянутий під час вилучення та описаний, не відповідають принципам кримінального процесуального законодавства (ч. 2 ст. 23, ч. 2 ст. 91 КПК); 
- ненадання для огляду речового доказу, а отже відсутність можливості поставити експерту запитання стосовно нього, унеможливило об`єктивно і повно дослідити обставини справи, порушило принцип змагальності та диспозитивності; 
- на місці тріщини не було жодних зварювальних робіт, що можна було би побачити та довести за наявності такої деталі; 
- суд сам безпосередньо не пересвідчився, чи можуть бути приховані дефекти деталі, чи можна їх побачити або виявити під час огляду автомобіля водієм. 
Також захисник посилається, зокрема, на суворість призначеного ОСОБА_6 покарання, неврахування у тому числі даних про особу обвинуваченого та обставин справи, а також те, що місцевим судом не з`ясовано можливості виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства. 
На зазначену касаційну скаргу потерпіла ОСОБА_9 подала заперечення, в яких, посилаючись на необґрунтованість доводів сторони захисту, просить касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без зміни.
Позиції інших учасників судового провадження 
У судовому засіданні:
- захисник ОСОБА_7 та засуджений ОСОБА_6 підтримали касаційну скаргу, просили її задовольнити; 
- прокурор ОСОБА_5 , а також потерпілі ОСОБА_8 , ОСОБА_9 заперечували щодо задоволення касаційної скарги захисника, просили оскаржувані судові рішення залишити без зміни, а подану касаційну скаргу - без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позицію учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та наведені в касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню на таких підставах.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. При вирішенні питання про наявність зазначеної у п. 1 ч. 1 цієї статті підстави суд касаційної інстанції має керуватися ст. 412 КПК. 
Звертаючись із касаційною скаргою, захисник у тому числі посилається на те, що суд апеляційної інстанції, усупереч ст. 419 КПК, не перевірив низки вагомих доводів апеляційної скарги сторони захисту.
Перевіривши матеріали кримінального провадження та зазначені доводи касаційної скарги сторони захисту, колегія суддів дійшла наведених нижче висновків. 
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).
За правилами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Водночас ухвала суду апеляційної інстанції - це рішення суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку, тому повинна відповідати вимогам ст. 370 КПК.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 419 КПК ухвала суду апеляційної інстанції має містити встановлені судом обставини з посиланням на докази, мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, а також мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.
Згідно з ч. 2 ст. 419 КПК при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Стосовно відсутності в матеріалах справи доказів вини ОСОБА_6 .
Так, доводи касаційної скарги в цій частині зводяться до відсутності в матеріалах провадження доказів обізнаності ОСОБА_6 про технічну несправність автомобіля, що, з огляду на висновки комплексної судової інженерно-технічної експертизи, є визначальним у цьому кримінальному провадженні для доведеності винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК. 
Як убачається з вироку, суд першої інстанції визнав ОСОБА_6 винуватим у порушеннях правил експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого та спричинили потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження (ч. 2 ст. 286 КК). 
Не погоджуючись із таким рішенням місцевого суду, захисник ОСОБА_7 оскаржив його в апеляційному порядку.
Переглядаючи вирок суду першої інстанції за апеляційною скаргою захисника, суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого суду про доведеність винуватості засудженого.
Однак, на переконання колегії суддів, під час розгляду кримінального провадження в порядку апеляційної процедури суд апеляційної інстанції вказаних вище вимог закону не дотримався.
Згідно з ч. 1 ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
Згідно з пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню:
- подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення);
- винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Пунктом 2 ч. 3 ст. 374 КПК визначено, що у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.
Водночас, у ч. 3 ст. 373 КПК вказано, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Як неодноразово зазначав у рішеннях Верховний Суд, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у скоєному.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як з тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і з тих, що визначають його суб`єктивну сторону.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи в цьому контексті означає, що для визнання винуватості доведеною поза розумним сумнівом версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що стосуються події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість існування іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
З одного боку, стандарт доведення поза розумним сумнівом передбачає, що сумнів не повинен бути суто умоглядним, а має ґрунтуватися на певних установлених судом обставинах або недоведеності важливих для справи обставин, що дає підстави припускати такий розвиток подій, який суперечить версії обвинувачення і який неможливо спростувати наданими сторонами доказами.
Як убачається з матеріалів провадження, суд першої інстанції встановив, зокрема, що в ході діагностування автомобіля Opel  ОСОБА_10 (автослюсарем) спільно з ОСОБА_6 виявлено, що металевий корпус сайлентблока з використанням зварювального апарата був заварений, що свідчило про проведені зварювальні роботи незаводського походження.
Також місцевий суд установив, що надалі ОСОБА_6 , усвідомлюючи та знаючи про проведення кустарним способом зварювальних робіт деталей ходової частини автомобіля Opel, спільно з ОСОБА_10 за допомогою болгарки та шліфувального диска здійснили зняття рельєфного сліду зварювального шва з важеля траверса задньої вісі до місця кріплення сайлентблоку. 
Зі змісту апеляційної скарги захисника вбачається, що останній, з-поміж іншого, указував, що висновки місцевого суду про те, що ОСОБА_6 знав про технічну несправність автомобіля і навіть сам здійснив його ремонтні роботи, не відповідають дійсності та не підтверджуються дослідженими в суді доказами.
При цьому захисник зауважував, що єдиним доказом наявності вини ОСОБА_6 , який суд першої інстанції поклав в основу вироку, є висновок експерта від 22 вересня 2017 року № 19/12-1/124/125/126-СЕ/17, згідно з яким на запитання: а) як повинен був діяти водій автомобіля марки Opel перед початком руху на автомобілі з урахуванням обставин механізму розвитку цієї ДТП, та в цій обстановці, яка виникла, згідно з вимогами ПДР; б) чи мав він технічну можливість уникнути обставин механізму розвитку ДТП в обстановці, яка виникла, і якщо так, то яким чином; в) чи вбачаються з технічної точки зору невідповідності вимог ПДР в діях водія в обстановці, що виникла, і якщо так, то які саме, експерти надали 2 варіанти відповіді, зокрема: 
І варіант - водій ОСОБА_6 був поінформований про ремонтні роботи незаводського погодження ходової частини автомобіля ОреІ до моменту ДТП; 
ІІ варіант - водій ОСОБА_6 не був поінформований про такі ремонтні роботи.
Суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні апеляційної скарги захисника, серед іншого, посилаючись на зміст згаданого вище висновку експерта, зокрема, вказав, що у цьому висновку експертами встановлено, що сліди ремонтних робіт незаводського походження водій міг виявити завчасно під час контрольованих оглядів ходової частини. 
Проте, на думку колегії суддів, у контексті встановлених місцевим судом фактичних обставин кримінального правопорушення, доводи апеляційної скарги захисника про відсутність у матеріалах провадження доказів обізнаності ОСОБА_6 про технічну несправність автомобіля, усупереч положенням, передбаченим п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 419 КПК, не отримали відповідної оцінки судом апеляційної інстанції.
Стосовно урахування показань, наданих під час досудового розслідування
Однією із загальних засад кримінального провадження є безпосередність дослідження показань, речей і документів (п. 16 ч. 1 ст. 7 КПК).
Відповідно до ч. 1 ст. 23 КПК суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.
Частиною 4 ст. 95 КПК передбачено, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного ст. 615 цього Кодексу.
Як видно з вироку, вирішуючи питання про те, чи був поінформований водій ОСОБА_6 про ремонтні роботи незаводського походження ходової частини автомобіля марки Opel, суд першої інстанції зазначив, що показання обвинуваченого, надані в ході досудового розслідування, різняться з показаннями, наданими ним під час розгляду кримінального провадження. 
Зокрема, місцевий суд послався на те, що за мотивами прокурора, у ході досудового розслідування ОСОБА_6 надавав показання про обізнаність із тими обставинами, що металевий корпус сайлентблока з боку кріплення траверса задньої вісі був заварений з використанням зварювального апарата, однак під час розгляду кримінального провадження ці обставини обвинувачений заперечив, пояснив, що не бачив жодних зварних швів та тріщин у ході ремонту ходової частини автомобіля.
Зі змісту апеляційної скарги видно, що, не погоджуючись з такими мотивами суду першої інстанції, захисник звертав увагу суду апеляційного на те, що: 
- у ході викладення наведених вище обґрунтувань місцевим судом порушено вимоги кримінального процесуального закону, оскільки показання обвинуваченого, надані під час досудового розслідування, не можуть братися судом до уваги;
- мотивів прокурора, про які зазначено у вироку суду першої інстанції, не наведено в обвинувальному акті, при цьому стверджував, що таких показань взагалі не було.
Також у цій частині захисник звернув увагу суду апеляційної інстанції на суперечливість такої позиції місцевого суду, оскільки цей суд сам навів положення ч. 4 ст. 95 КПК. 
Однак, постановляючи рішення за результатами судового розгляду в порядку апеляційної процедури, суд апеляційної інстанції взагалі не виклав таких доводів апеляційної скарги захисника та не навів належного і вмотивованого обґрунтування своїх висновків у цій частині. 
Стосовно заявленого стороною захисту клопотання про огляд речового доказу
Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Водночас ці положення Конвенції знайшли своє відображення і в ст. 7 КПК, згідно з якою зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, крім інших, належать: верховенство права; законність; рівність перед законом і судом; забезпечення права на захист; доступ до правосуддя та обов`язковість судових рішень; змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; безпосередність дослідження показань, речей і документів; диспозитивність; гласність і відкритість судового провадження та його повне фіксування технічними засобами.
Відповідно до ч. 1 ст. 20 КПК підозрюваний, обвинувачений, виправданий, засуджений має право на захист, яке полягає у наданні йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом.
Згідно з ч. 3 ст. 21 КПК кожен має право на участь у розгляді в суді будь-якої інстанції справи, що стосується його прав та обов`язків, у порядку, передбаченому цим Кодексом.
Частинами 1, 6 ст. 22 КПК регламентовано, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. При цьому суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 23 КПК). 
Безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним всіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинувачених, потерпілих, свідків, експерта, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення звукозапису і відеозапису тощо. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами, здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.
Частиною 3 ст. 357 КПК регламентовано, що учасники судового провадження мають право ставити запитання з приводу речових доказів свідкам, експертам, спеціалістам, які їх оглядали.
Звертаючись із касаційною скаргою, захисник стверджує, що судом першої інстанції задоволено клопотання сторони захисту про огляд за участю експерта головного речового доказу, на якому побудовано все обвинувачення - фрагменту правого повздовжного важеля траверса задньої вісі, який не був наданий стороною обвинувачення з причин його втрати. 
Як видно з вироку, суд першої інстанції зазначив, що такий огляд не проведено з тих підстав, що речові докази не були надані суду стороною обвинувачення.
При цьому місцевий суд зауважив, що: 
- за вказаним фактом складено комісійний висновок від 15 серпня 2023 року, за змістом якого 26 вересня 2017 року після проведення експертизи вилучені 03 серпня 2017 року правий задній амортизатор та фрагмент правого повздовжнього важеля траверса задньої вісі у спецпакеті № 0721196 разом із висновком експерта були повернуті старшому слідчому ОСОБА_14 , який отримав їх власноручно;
- проведеним службовим розслідуванням встановлено, що старшим слідчим ОСОБА_14 отримані ним речові докази, а саме правий задній амортизатор та фрагмент правого повздовжнього важеля траверса задньої вісі, до камер збереження речових доказів слідчого управління ГУНП в Київській області, а також Миронівського відділення поліції Обухівського відділу поліції (наразі відділу поліції № 2 Обухівського районного управління поліції) ГУНП в Київській області не передавалися; 
- у ході службового розслідування встановити місце перебування вказаних вище речових доказів не виявилось можливим, оскільки старший слідчий ОСОБА_14 17 грудня 2021 року звільнений з органів поліції та на цей час проходить службу в Збройних Силах України, у зв`язку із чим відібрати пояснення в останнього неможливо.
За таких обставин, як зазначив суд першої інстанції, той факт, що суд був позбавлений можливості оглянути в судовому засіданні частини транспортного засобу, експертне дослідження яких здійснено, не спростовує наведених ним висновків.
Водночас місцевий суд вказав про беззаперечне встановлення того, що проведено експертне дослідження правого заднього амортизатора автомобіля Opel, який був опечатаний у спеціальний пакет № 3219816, та фрагмента повздовжнього правого важеля задньої підвіски з гумовою втулкою цього автомобіля, який був опечатаний у спеціальний пакет № 3219813, а також зазначив, що указані речові докази слідчим були вилучені під час огляду транспортного засобу за участю обвинуваченого та направлені на адресу ДНДЕКЦ МВС України відповідним супровідним листом (вих. від 03 серпня 2017 року № 4438), при цьому зауважив, що ці обставини підтверджені даними наведених доказів.
Не погоджуючись із вироком місцевого суду, сторона захисту в апеляційній скарзі посилалася на те, що: 
- суд першої інстанції хоча і зазначив про те, що вказаний речовий доказ був оглянутий під час вилучення та описаний, однак такі твердження не відповідають положенням КПК (ч. 2 ст. 23, ч. 2 ст. 91 КПК).
- судом першої інстанції не досліджено, чи мав обвинувачений об`єктивну можливість виявити дефект (тріщини на деталі автомобіля); 
- сам суд не пересвідчився, чи можуть бути приховані дефекти деталі автомобіля, чи можна їх побачити та виявити під час огляду автомобіля водієм; 
- ненадання для огляду цього речового доказу, а також відсутність можливості поставити запитання стосовно такого доказу експерту порушило принцип змагальності та диспозитивності, унеможливило об`єктивно й повно дослідити обставини справи. 
Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, що надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження та оцінки доказів. Водночас у певних випадках дослідження доказів апеляційним судом може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд.
Однак, на переконання колегії суддів, залишаючи апеляційну скаргу захисника без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни, суд апеляційної інстанції, порушуючи положення, передбачені п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 419 КПК, зазначені доводи належним чином не перевірив та не спростував, а своє рішення належним чином не мотивував.
Так, постановляючи рішення за результатами судового розгляду в порядку апеляційної процедури, суд апеляційної інстанції, всупереч статтям 7, 22, 23 КПК:
- лише продублювавши висновки місцевого суду в цій частині;
- формально пославшись на те, що доводи апелянта про недослідження в судовому засіданні деталей автомобіля були предметом перевірки суду першої інстанції;
- зазначивши, що неможливість з об`єктивних причин дослідити вказані ці деталі в залі суду належним чином обґрунтовано та описано у вироку місцевого суду, 
не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги щодо необхідності дотримання під час розгляду кримінального провадження таких загальних засад, як змагальність сторін та безпосередність дослідження.
Висновки за результатами касаційного розгляду
Колегія суддів уважає, що наведені вище порушення перешкодили суду апеляційної інстанції ухвалити законне й обґрунтоване рішення, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону (ч. 1 ст. 412 КПК), яке, як наслідок, вплинуло на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК), а тому ухвалу суду апеляційної інстанції не можна визнати законною, обґрунтованою та вмотивованою, у зв`язку із чим відповідно до положень, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК, така ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції (п. 2 ч. 1 ст. 436 КПК), оскільки, з огляду на зміст апеляційної скарги та заявленого клопотання, зазначені порушення можливо усунути на стадії апеляційного перегляду.
Разом з тим, враховуючи наявність вказаних істотних порушень вимог процесуального закону, які і є підставою для скасування судового рішення та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції, Верховний Суд не бачить підстав для надання оцінки доводам касаційної скарги захисника в іншій частині, адже оцінку таким доводам можливо буде надати після усунення наведених вище істотних порушень КПК.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що вимоги касаційної скарги захисника підлягають частковому задоволенню, а оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції стосовно ОСОБА_6 - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого цей суд має врахувати наведене вище, надати належну оцінку всім доводам апеляційної скарги захисника з наведенням висновків про наявність (чи відсутність) усіх елементів складу злочину, із зазначенням доказів, якими підтверджується кожен з них, та постановити законне й обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 369, 412, 413, 419, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд 
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , задовольнити частково.
Ухвалу Київського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року стосовно ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1  ОСОБА_2 ОСОБА_3