П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2026 року м. Київ

Справа №754/1468/25
Апеляційне провадження №22-ц/824/4070/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.
суддів: Желепи О.В., Поліщук Н.В.
за участю секретаря Липченко О.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва, ухваленого під головуванням судді Саламон О.Б. 28 травня 2025 року, 
у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення суми 3% річних, 

В С Т А Н О В И В

У листопаді 2024 року ТОВ «Кей-Колект» звернулося до суду з вищевказаним позовом, в якому у урахуванням уточнених позовних вимог просило стягнути солідарно з відповідачів 3% річних за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 15014,85 доларів США, що в еквіваленті за курсом Національного банку України станом на 07 листопада 2024 складає 622458,62 грн, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 7469,5 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2010 року у справі № 2-612/2010 ухвалено стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту з урахуванням прострочення платежів та пені у сумі 102113,27 доларів США, в еквіваленті станом на 14 липня 2010 року у розмірі 806921,87 грн. 
13 лютого 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та позивачем укладено договір факторингу, за умовами якого право вимоги щодо кредитної заборгованості за договором №11307031000 від 29 лютого 2008 року, відступлено ТОВ «Кей-Колект».
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12 грудня 2014 року по справі № 754/19718/14 замінено сторону виконавчого провадження стягувача ПАТ «УкрСиббанк» її правонаступником ТОВ «Кей-Колект». Станом на день звернення позивача до суду, відповідачами рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2010 року по справі № 2-612/2010 не виконано.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 травня 2025 року позовні вимоги ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення суми 3% річних - задоволено. 
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кей-Колект» 3% річних в у розмірі 15014,85 доларів США (еквівалент за курсом НБУ станом на 07 листопада 2024 року складає 622458,62 грн). 
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кей-Колект» понесені витрати по сплаті судового збору з кожного по 3734,75 грн.
Рішення мотивоване тим що, відповідачем не надано доказів на підтвердження виконання рішення суду, не наведено дій, що свідчили б про виконання судового рішення. Враховуючи, що відповідачі не виконують належним чином покладені на них зобов`язання рішенням суду, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Не погодилась із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 , її представником подано апеляційну скаргу, в якій він зазначає, що оскаржуване рішення ухвалене без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.
В обґрунтування апеляційної скарги вказано, що у період з 22 квітня 2016 року по 01 червня 2021 року у відповідача не було невиконаного грошового обов`язку перед позивачем, у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки у рахунок виконання зобов`язання.
Посилається на те, щоз 22 квітня 2016 року - з моменту реєстрації за позивачем права власності на предмет іпотеки у рахунок погашення боргу за кредитним договором, грошове зобов`язання відповідачів за цим кредитним договором припинилося, а будь-які вимоги позивача щодо виконання відповідачами грошового зобов`язання за кредитним договором стали недійсними. 
Звертає увагу, що вимоги позивача про стягнення 3% річних за період за 02 квітня 2017 року по 01 червня 2021 року, коли він був власником квартири - предмету іпотеки, є безпідставними, оскільки відповідач не допускав прострочення грошового зобов`язання, яке в цей період вважалось припиненим внаслідок реєстрації саме за вимогою позивача права власності на квартиру.
Крім того, за змістом статей 1, 33, 36 Закону України «Про іпотеку» використання позасудового врегулювання способу звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умови іпотечного договору, яка містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, незалежно від наявності інших предметів іпотеки по іншим іпотечним договорам, призводить до задоволення вимог кредитора за основним зобов`язанням.
На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення 3% річних за період з 02 квітня 2017 року по 01 червня 2021 року у розмірі 12 765,56 доларів США і відмовити у задоволенні позову в цій частині. Скасувати рішення в частині стягнення витрат по сплаті судового збору і ухвалити в цій частині нове рішення щодо розподілу судових витрат. Стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 12750 грн.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись в порядку визначеному процесуальним законом, причини неявки суду не повідомили. А тому колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність вказаних осіб. 

В порядку ч.ч. 4,5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Судом встановлено, що 29 лютого 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та  ОСОБА_1  укладено договір про надання споживчого кредиту № 11307031000, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у сумі 84000 доларів США з кінцевим терміном повернення 01 березня 2018 року, зі сплатою процентів у розмірі 13,90 % річних. (а.с. 8-11)
29 лютого 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та  ОСОБА_3  укладено договір поруки № 183783, за умовами якого вона зобов`язалася перед АКІБ «УкрСиббанк» відповідати за невиконання ОСОБА_1 зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту № 11307031000. (а.с. 12)
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2010 року залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2011 року у справі № 2-612/2010 позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 заборгованість за договором про надання споживчого кредиту з урахуванням прострочення платежів та пені у сумі 102113,27 доларів США еквівалентом станом на 14 липня 2010 року у розмірі 806921,87 грн, а також судові витрати 1820 грн. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. (а.с. 13-15)
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12 грудня 2024 року з урахуванням ухвали того ж суду від 03 лютого 2015 року замінено сторону виконавчого провадження - стягувача ПАТ «УкрСиббанк» її правонаступником ТОВ «Кей-Колект» за рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2010 року по справі за позовною заявою ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання пункту договору недійсним та зобов`язання внесення змін до Кредитного договору (справа №2- 612/2010 р.). (а.с.16-17)
У довідці ТОВ «Кей-Колект» від 07 листопада 2024 року зазначено, що ОСОБА_1 ігноруються вимоги законодавства та не виконується рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2010 року понад 13 років, у зв`язку з чим заборгованість за вказаним судовим рішенням складає 102133,27 доларів США, що еквівалентно 806921,87 грн, яка станом на 14 липня 2010 року не погашена. (а.с. 18)
За відомостями Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 25 листопада 2024 року, згідно даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень у відділі на виконанні перебували виконавчі провадження № НОМЕР_4 та № НОМЕР_5 з примусового виконання виконавчого листа № 2-612, виданого 25 липня 2011 року Деснянським районним судом м. Києва про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» боргу у розмірі 808741,87 грн. 17 жовтня 2011 року державним виконавцем були відкриті виконавчі провадження, а згодом 07 жовтня 2014 року державним виконавцем винесено постанову на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" про повернення виконавчого документа стягувачу. Також, повідомлено, що стягнення коштів з боржників за вищевказаними виконавчими документами не проводилось. (а.с. 31)
Відповідач ОСОБА_3 після державної реєстрації шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_3 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 12 жовтня 2012 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві. (а.с. 40)

При зверненні до суду з апеляційною скаргою відповідачем були подані нові докази, на які вона посилається як на підставу до скасування рішення суду, вони не були предметом розгляду в районному суді та не досліджувалися ним, разом з тим враховуючи відсутність участі відповідача при розгляді справи в суді першої інстанції, з метою повного та всебічного з`ясування обставин справи, колегія суддів апеляційного суду, керуючись положеннями ст.ст. 356, 367 ЦПК Українивважає за доцільне прийняти та надати оцінку таким доказам.

Так, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29 квітня 2021 року у справі № 754/8135/18 позовну заяву ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_6 до ТОВ «Кей-Колект», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щелкова Д.М., треті особи: ОСОБА_1 , Орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, задоволено у повному обсязі. 
· Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 29384315, прийняте 22 квітня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д.М., яким зареєстровано право власності ТОВ «Кей-Колект» на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . 
Припинено право власності ТОВ «Кей-Колект» на квартиру за адресою:  АДРЕСА_1 , зареєстроване на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 29384315, прийняте 22 квітня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д.М.. 
Визнано протиправним і скасовано запис про право власності №14289801 від 19 квітня 2016 року на нерухоме майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , за ТОВ «Кей-Колект». Вирішено питання судових витрат. (а.с. 129-131)
У вказаному рішення судом встановлено, що 29 лютого 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту №11307031000, відповідно до якого останній було надано кредитні кошти на споживчі цілі у розмірі 84000 доларів США. Рішення суду не оскаржено та набрало законної сили.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 29 лютого 2008 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» укладено договір іпотеки №78496, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Чернокур О.М., зареєстрований в реєстрі за №1004.
За даними Єдиного державного реєстру судових рішень вказане рішення суду сторонами не оскаржувалось, відповідно набрало законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження 30 травня 2021 року.
Згідно витягу з Державного речового права від 06 червня 2024 року вбачаєтеся, що на підставі вказаного рішення - 31 травня 2024 року припинено право власності ТОВ «Кей-Колект» на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 29384315, прийняте 22 квітня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д.М. (а.с. 113)

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком.
Статтями 553, 554 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за виконання боржником його обов`язку, а у випадках порушення такого обов`язку боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання.
Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 598 ЦК України).

Відповідно до статті 36 Закону України "Про іпотеку" сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
Згідно з частиною четвертою статті 36 Закону України "Про іпотеку" після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Наведена норма прав передбачає спеціальні підстави припинення зобов`язань щодо виконання основного (кредитного) зобов`язання, яке було забезпечене іпотечним договором.
Таким чином, за змістом статей 1, 33, 36 Закону України "Про іпотеку" використання позасудового врегулювання способу звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умови іпотечного договору, яка містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, незалежно від наявності інших предметів іпотеки по інших іпотечних договорах, приводить до задоволення вимог кредитора за основним зобов`язанням.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц.
Іпотекодержатель сам обрав такий спосіб захисту, як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, на підставі застереження про задоволення його вимог як іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, і зареєстрував за собою право власності на предмет іпотеки. Такі правові висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 756/31271/15-ц та від 13 лютого 2019 року у справі № 759/6703/16-ц.
Тобто частина п`ята статті 36 Закону України "Про іпотеку" є спеціальною нормою, яка поширюється на зобов`язання, забезпечені іпотекою, що виключає застосування загальної норми статті 599 ЦК України про припинення зобов`язання лише належним виконанням. Така спеціальна підстава припинення забезпеченого іпотекою зобов`язання означає, що припиняються будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання. Це правило поширюється на всі випадки позасудового врегулювання вимог іпотекодержателя щодо основного зобов`язання у повному обсязі, включаючи як основний обов`язок боржника, так і додаткові обов`язки, що існують в межах того ж самого зобов`язального правовідношення. Та обставина, чи залишилася після позасудового врегулювання фактично невиконаною будь-яка частина основного зобов`язання, правового значення не має.
Саме такого правового висновку Верховний Суд дійшов у постановах від 3 серпня 2021 року у справі № 814/775/20, від 27 лютого 2019 року у справі № 263/3809/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 204/7148/16-ц, у справі № 646/7699/13-ц, від 16 жовтня 2019 року у справі № 337/7391/13-ц, від 20 листопада 2020 року у справі № 295/795/19, від 17 лютого 2021 року у справі № 754/5275/16, від 11 березня 2021 року у справі № 524/378/17.
Крім того, у постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 Велика Палата Верховного Суду погодилась, зокрема, з висновками Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними в постановах від 13 лютого 2019 року у справі № 759/6703/16-ц та від 20 листопада 2019 року у справі № 295/795/19, про те, що в разі завершення такого позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України "Про іпотеку", зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями цього Закону всі наступні вимоги є недійсними.
Отже, положення статті 36 Закону України "Про іпотеку" передбачають таку підставу припинення зобов`язання, як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора - іпотекодержателя. У разі завершення такого позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України "Про іпотеку", зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями Закону усі наступні вимоги є недійсними.
У постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 725/3690/17 вказано, що позивач вирішив питання шляхом позасудового врегулювання спору на підставі договорів, тому будь-які наступні його вимоги щодо виконання боржниками основного зобов`язання є недійсними відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України "Про іпотеку" в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин. За таких обставин відсутні правові підстави, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, для стягнення трьох процентів річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання після задоволення вимог іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 161/8822/19 зроблено висновок, що у випадку наявності підстав для солідарної відповідальності відповідачів/боржників, кожен з них має право висунути заперечення проти вимог кредитора, які є загальними для всіх боржників та не засновані на особистих відносинах одного з них з кредитором. Оскарження судового рішення у повному обсязі одним з відповідачів, відповідальність якого є солідарною з іншими, та перегляд справи в апеляційному порядку за апеляційною скаргою такого відповідача, не є порушенням принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Відповідно до справи встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2010 року у справі № 2-612/2010 ухвалено стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 заборгованість за договором про надання споживчого кредиту з урахуванням прострочення платежів та пені у сумі 102113,27 доларів США , що є еквівалентом станом на 14 липня 2010 року у розмірі 806921,87 грн. 
На стадії апеляційного перегляду справи встановлено, що 29 лютого 2008 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» було також укладено договір іпотеки №78496, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Чернокур О.М., зареєстрований в реєстрі за №1004.
У зв`язку з невиконанням іпотекодавцями порушеного зобов`язання за кредитним договором, позивач набув право звернути стягнення на предмет іпотеки та реалізував його в позасудовому порядку. В подальшому вказані дії позивача визнані незаконним та припинено його право власності. Рішення суду набрало законної сили 30 травня 2021 року.
Таким чином у період з 22 квітня 2016 року по 30 травня 2021 рокупозивач був зареєстрованим власником іпотечного майна, відповідно у цей час основне зобов`язання вважалось припиненим, а відповідачі не мали обов`язку по сплаті суми заборгованості за основним зобов`язанням, так як воно вважалось погашеним за рахунок предмету іпотеки.
У позовних вимогах позивачем визначений період стягнення з за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року.
За таких обставин відсутні правові підстави, передбачені ч.2 ст. 625 ЦК України, для стягнення з відповідачів трьох процентів річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання після задоволення вимог іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки і чинності таких дій у період з 02 квітня 2017 року по 30 травня 2021 року. 
Що стосується періоду з 31 травня 2021 року по 23 лютого 2022 року, то у цей період має місце невиконане основне зобов`язання, що визнається відповідачем в доводах апеляційної скарги. Апеляційний суд в силу вимог процесуального закону діє в межах доводів апеляційної скарги. Тому враховуючи визнання стороною відповідача обставин наявності прострочення виконання зобов`язання у період з 31 травня 2021 року по 23 лютого 2022 року, позивач має право на компенсаційну виплату передбачену ч. 2 ст. 625 ЦК України у розмірі 3 % річних від суми зобов`язання. Цей строк становить 268 днів, а розмір трьох відсотків річних від суми боргу визначеної рішенням суду 102113,27 доларів США становить 2249,29 доларів США. Також з огляду на визначений у судовому рішенні солідарний обов`язок по сплаті заборгованості, компенсація за порушення такого зобов`язання також підлягає стягненню солідарно з обох відповідачів. 
При цьому оскарження судового рішення у повному обсязі одним з відповідачів, відповідальність якого є солідарною з іншими, та перегляд справи в апеляційному порядку за апеляційною скаргою такого відповідача, не є порушенням принципу диспозитивності цивільного судочинства

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані сторонами належні, допустимі та достовірні докази як кожний окремо, так і у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги та наявності підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення заявлених позовних вимог частково.

Вирішуючи питання про компенсацію понесених судових витрат апеляційний суд виходить з такого.

У ч. 1 ст. 59 Конституції України закріплено право кожного на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України таке право є гарантованою Конституцією України можливістю фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000). Це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини і має загальний характер; реалізація права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права; вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати; конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість (абзаци третій, четвертий, п`ятий підпункту 3.1, абзац перший підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч.3 ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1, п.1 1 ч.ч.1,3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
У ч. 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст.141 ЦПК України).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Отже, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
У ч.ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі №755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року в справі №922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року в справі № 750/2055/20 вказано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2021 року у справі № 757/60277/18-ц.
Верховний Суд у постанові від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц вказав на те, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об'єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, а також постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19.

З матеріалів справи вбачається, що стороною відповідача було здійснено заяву про компенсацію судових витрат на стадії апеляційного перегляду справи. до апеляційної скарги відповідачем долучена копія договору про надання правничої допомоги укладений між АО «Шенлі» та ОСОБА_1 , у п. 5 якого визначена вартість наданих послуг в розмірі 15000 грн та ордер адвоката Бритищенко Ю.О.. Сторона відповідача не скористалась правом надання заперечень щодо розміру заявлених позивачем судових витрат. У зв`язку з цим апеляційний суд, діючи в межах принципів змагальності та диспозитивності, а також враховуючи принцип пропорційності до задоволених вимог (розмір задоволених вимог становить 15 %), вважає що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12750 грн. 
При зверненні до суду з апеляційною скаргою відповідач була звільнена від сплати судового збору, як особа з інвалідністю. А тому в порядку визначеному ч. 6 ст. 141 ЦПК України сума судового збору, пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги, що становить 9523,61 грн (7469,5*150%-15%).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення суми 3% річних - задовольнити частково.
Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» суму в розмірі 2249,29 доларів США.
Інші позовні вимоги - залишити без задоволення.
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 12750 грн.
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на користь держави судові витрати в розмірі 9523,61 грн.

Позивач: товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», ЄДРПОУ 37825968, місце знаходження: м. Київ, вул. Менделеєва, 12 офіс 94/1
Відповідачі: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова 

Судді: О.В. Желепа

Н.В. Поліщук