ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/550/26 Справа № 227/1175/22 	  	Суддя у 1-й інстанції -  ОСОБА_1  Суддя у 2-й інстанції -                 ОСОБА_2 	

ВИРОК 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2026 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:
судді-доповідача: ОСОБА_2 
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 

за участю
секретаря судового засідання: ОСОБА_5 

прокурора: ОСОБА_6 (в режимі відео конференції)
обвинуваченого:  ОСОБА_7 (в режимі відео конференції)
захисника: ОСОБА_8 (в режимі відео конференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 01 серпня 2025 року у кримінальному провадженні № 12022052230000195 за обвинуваченням ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України,- 

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 01 серпня 2025р.
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Донецька, громадянина України, освіта середня, одруженого, пенсіонера, який є особою з інвалідністю ІІІ групи та внутрішньо-переміщеною особою з 2014 року, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, та на підставі ч. 1 ст. 69 КК України призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк на три роки.
На підставі п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України на ОСОБА_7 покладено обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 у вигляді особистого зобов`язання скасовано.
Цивільний позов прокурора відділу нагляду Донецької обласної прокуратури ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування коштів, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення, задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь Комунального некомерційного підприємства «Добропільська лікарня інтенсивного лікування» на відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_10 грошову суму у розмірі 11659 грн 23 коп.

Згідно вироку суду 11.07.2022 близько 17:00 години неподалік від будинку АДРЕСА_3 ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , будучи у стані алкогольного сп`яніння, зустрівся зі знайомими ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , які перебували у стані алкогольного сп`яніння, під час розмови між ними виник словесний конфлікт, який переріс у бійку.
Після бійки ОСОБА_11 зателефонував своїй матері ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка повідомила про вказаний конфлікт своєму чоловіку та батьку ОСОБА_11 - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після чого обидва батьки ОСОБА_7 та ОСОБА_14 разом вийшли з квартири за місцем мешкання та спрямували до будинку АДРЕСА_3 з метою покарати осіб, що засмутили їх дитину, помститися за сина, у тому числі ОСОБА_10 , який вдарив їх сина.
Діставшись місця конфлікту біля будинку АДРЕСА_3 , на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, розпочали сварку з ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , а саме: ОСОБА_14 сварилася з ОСОБА_13 , в той час як ОСОБА_7 дістав ніж із сумки, яку він приніс з собою з місця мешкання, яка перебувала при ньому. Будучи обуреним такою поведінкою останніх, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин у ОСОБА_7 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, виник злочинний намір, спрямований на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_10 . В якості знаряддя вчинення злочину ОСОБА_7 вирішив використати кухонний ніж, який перебував у нього у руці.
11.07.2022 приблизно о 18:00 годині, перебуваючи неподалік від будинку АДРЕСА_3 , ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на умисне заподіяння смерті ОСОБА_10 , знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою умисного вбивства ОСОБА_10 , тримаючи ніж у правій руці, умисно завдав потерпілому одного удару ножем в життєво-важливий орган - шию, одного удару у ліву вушну раковину ліворуч, одному удару у ліктьовий суглоб ліворуч, вчинивши усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але не закінчивши його з причин, які не залежали від його волі, оскільки його зупинив син потерпілого ОСОБА_10 - неповнолітній ОСОБА_15 , який підставив руку під ніж з метою захисту свого батька ОСОБА_10 .
Після чого ОСОБА_7 залишив місце вчинення злочину та, прямуючи за місцем свого мешкання, усвідомлюючи настання наслідків за вчинений злочин, з метою позбутися знаряддя злочину викинув ніж.
Унаслідок умисних злочинних дій ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_10 спричинено наступні тілесні ушкодження:
- різані рани лівої вушної раковини, лівої бокової поверхні шиї, області лівого ліктьового суглобу, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що потягли за собою короткочасний розлад здоров`я, як потребуючі для свого лікування термін понад 6, але не більше 21 доби;
- поверхнева рана лівої дельтоподібної ділянки, яка відноситься до легких тілесних ушкоджень.
Умисні дії обвинуваченого ОСОБА_7 , які виразились у закінченому замаху на умисне вбивство, тобто у закінченому замаху на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, кваліфікуються за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України.

Не погодившись з вказаним вироком суду прокурором ОСОБА_6 та захисником ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , подано апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , просить оскаржуваний вирок скасувати у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченого внаслідок суворості. Просить ухвалити новий вирок з урахуванням обставин, зазначених в апеляційній скарзі. Вказує, що сторона захисту не оспорює встановлені судом першої інстанції фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України. Вважає, що вирок суду першої інстанції є незаконним у частині призначеного покарання, оскільки суд першої інстанції при новому розгляді кримінального провадження не мав правових підстав призначати ОСОБА_7 покарання, суворіше за покарання, визначене попереднім вироком Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 06 березня 2023 року у виді 3 місяців арешту. Зазначає, що попереднім вироком від 06 березня 2023 року ОСОБА_7 було засуджено за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді 3 місяців арешту, яке він повністю відбув. Вказує, що ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року попередній вирок було скасовано з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, однак ця ухвала не містить висновків щодо невідповідності призначеного покарання у виді 3 місяців арешту ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а також не містить висновку щодо необхідності посилення покарання при новому розгляді. Посилається на правовий висновок, викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 23 вересня 2019 року у справі № 728/2724/16-к, та зазначає, що при новому розгляді суд першої інстанції може застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилити покарання лише за умов, визначених ч. 2 ст. 416 КПК України. Вважає, що апеляційний суд в ухвалі від 08 жовтня 2024 року сформулював висновки щодо необхідності перевірки питання правильної кваліфікації дій ОСОБА_7 , однак не сформулював висновків щодо необхідності призначення більш тяжкого покарання, ніж 3 місяці арешту, у випадку доведення винуватості за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України. Вважає, що апеляційний суд в ухвалі від 08 жовтня 2024 року сформулював висновки щодо необхідності перевірки питання правильної кваліфікації дій ОСОБА_7 , однак не сформулював висновків щодо необхідності призначення більш тяжкого покарання, ніж 3 місяці арешту, у випадку доведення винуватості за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України.
В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_6 просить оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченого через м`якість.
Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України із застосуванням положень ч. 1 ст. 69 КК України у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_7 у строк покарання у виді позбавлення волі з розрахунку день за день строк попереднього ув`язнення з 11.07.2022 по 12.07.2022 включно та відбуте покарання у даному кримінальну провадженні у виді 3 місяців арешту, а також цілодобовий домашній арешт з 15.08.2022 по 25.03.2023 включно з розрахунку, що три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі. В іншій частині вирок залишити без змін.
В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що суд першої інстанції обґрунтовано застосував до ОСОБА_7 положення ч. 1 ст. 69 КК України та призначив йому основне покарання нижче від найнижчої межі санкції ч. 1 ст. 115 КК України у виді 5 років позбавлення волі. Вказує, що суд першої інстанції, звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, належним чином не врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, сукупність обставин його вчинення, особу винного та обставини, що обтяжують покарання. Зазначає, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, відповідно до ст. 12 КК України належить до категорії особливо тяжких, а об`єктом посягання є життя та здоров`я особи. Вказує, що про суспільну небезпечність дій ОСОБА_7 свідчить характер і спосіб вчинення кримінального правопорушення, а саме нанесення ножем трьох ударів, у тому числі удару в життєво важливий орган шию потерпілого. Зазначає, що судом першої інстанції залишено поза увагою те, що злочинні дії ОСОБА_7 були припинені не ним особисто, а сином потерпілого. Вказує, що після вчинення кримінального правопорушення обвинувачений не надав потерпілому допомогу, не викликав медичних працівників, залишив місце події та позбувся знаряддя злочину. Зазначає, що суд недостатньо врахував вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, що відповідно до ст. 67 КК України визнано обставиною, яка обтяжує покарання. Вважає, що суд першої інстанції при застосуванні ст. 75 КК України фактично врахував ті самі пом`якшуючі обставини та дані про особу обвинуваченого, які вже були враховані при застосуванні ч. 1 ст. 69 КК України. Посилається на практику Верховного Суду та зазначає, що при одночасному застосуванні ст. 69 КК України і ст. 75 КК України рішення про можливість застосування кожного з цих інститутів має бути належним чином обґрунтоване, а одні й ті самі обставини не можуть одночасно враховуватись при застосуванні обох зазначених норм. Вважає, що звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням є необґрунтованим, а призначене покарання таким, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість. Просить дослідити відомості, що характеризують особу ОСОБА_7 .
Сторони кримінального провадження про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, це підтверджується наявними матеріалами справи, клопотань про відкладення слухання справи не надходило.
Від потерпілого надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги прокурора, просив її задовольнити, вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, без застосування ст. 75 КК України, думку обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та підтримали доводи апеляційної скарги сторони захисту, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах апеляційних скарг та обговоривши їх доводи, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто вирок має ґрунтуватися на зібраних доказах, повністю та всебічно досліджених та правильно оцінених судом, а висновки про подію кримінального правопорушення, про винуватість або невинуватість обвинуваченого у вчиненні злочину та інші істотні питання, які виникли у кримінальному провадженні, мають з достовірністю випливати з матеріалів провадження.
Згідно ч. 1 ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, судовий розгляд у суді першої інстанції здійснювався з дотриманням порядку, визначеного ч. 3 ст. 349 КПК України, оскільки обвинувачений ОСОБА_7 вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, визнав у повному обсязі, заявив про щире каяття у вчиненому, не оспорював фактичні обставини кримінального правопорушення, викладені в обвинувальному акті.
Судом першої інстанції було з`ясовано, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст обставин, які ніким не оспорюються, встановлено відсутність сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснено вимоги ч. 3 ст. 349 КПК України щодо позбавлення права оскаржувати такі обставини в апеляційному порядку.
Правова процедура розгляду кримінального провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України передбачає особливості апеляційного оскарження, оскільки згідно з ч. 2 ст. 394 КПК України судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні закінченого замаху на умисне вбивство, тобто кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, за обставин, викладених у вироку, а також правова кваліфікація його дій в апеляційних скаргах фактично не оспорюються, тому відповідно до ст. 404 КПК України не є предметом апеляційної перевірки.
Разом із тим, перевіряючи доводи апеляційних скарг у частині призначеного покарання, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а апеляційна скарга захисника - залишенню без задоволення.
Відповідно до ч. 2 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Згідно положень ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Згідно зі ст. 65 КК України суди, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку повинні враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Дотримання вимог ст. 65 КК України з приводу загальних засад призначення покарання необхідно, оскільки саме за допомогою них реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання, врахував, що він визнав вину, щиро розкаявся, сприяв розгляду кримінального провадження, примирився з потерпілим, є особою з інвалідністю ІІІ групи, пенсіонером, внутрішньо переміщеною особою, раніше не судимий у силу ст. 89 КК України, має постійне місце проживання, позитивно характеризується, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.
Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, наявність у обвинуваченого статусу особи з інвалідністю, його позитивну характеристику з місця проживання.
Обставиною, що обтяжує покарання, суд першої інстанції визнав вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебувала у стані алкогольного сп`яніння.
З огляду на наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а також з урахуванням даних про особу винного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість застосування до ОСОБА_7 положень ч. 1 ст. 69 КК України та призначення йому основного покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 1 ст. 115 КК України, а саме у виді 5 років позбавлення волі.
У цій частині колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, інші учасники по справі не оскаржували правильність застосування цієї норми закону.
Водночас, звільняючи ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд першої інстанції належним чином не врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, характер і спосіб протиправних дій, ступінь реалізації злочинного наміру, поведінку обвинуваченого після вчинення кримінального правопорушення, а також наявність обставини, що обтяжує покарання.
Вирішуючи питання про застосування ст. 75 КК України суд першої інстанції має належним чином досліджувати й оцінювати всі обставини, які мають значення для справи та застосовувати вказані вимоги закону лише в тому разі, коли для його є умови й підстави, про що у судовому рішенні мають бути викладені докладні мотиви.
Колегія суддів вважає, що в цьому кримінальному провадженні таких достатніх підстав для застосування ст. 75 КК України судом першої інстанції не наведено.
ОСОБА_7 вчинив умисне особливо тяжке кримінальне правопорушення проти життя особи. Об`єктом посягання є життя людини, яке відповідно до ст. 3 Конституції України визнається найвищою соціальною цінністю.
Характер та спосіб вчиненого кримінального правопорушення свідчать про підвищену суспільну небезпечність дій обвинуваченого, оскільки він, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, використав ніж як знаряддя злочину та умисно завдав потерпілому удару в життєво важливий орган шию, а також ударів у ліву вушну раковину та ліктьовий суглоб.
Суд першої інстанції також формально врахував, але фактично не надав належної оцінки тому, що злочинний намір ОСОБА_7 не був доведений до кінця не у зв`язку з добровільною відмовою самого обвинуваченого, а з причин, які не залежали від його волі, оскільки його дії були припинені сином потерпілого, який підставив руку під ніж, захищаючи свого батька.
Також суд першої інстанції не надав належної оцінки поведінці ОСОБА_7 після вчинення кримінального правопорушення, а саме тому, що після заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень він залишив місце події, попрямував за місцем свого мешкання та з метою позбутися знаряддя злочину викинув ніж.
Зазначені обставини мають істотне значення для вирішення питання про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання, однак суд першої інстанції належним чином їх не оцінив.
Колегія суддів також погоджується з доводами прокурора про те, що суд першої інстанції, застосовуючи ст. 75 КК України, фактично повторно врахував ті самі обставини, які вже були покладені в основу застосування ч. 1 ст. 69 КК України та призначення покарання нижче від найнижчої межі санкції ч. 1 ст. 115 КК України.
Застосування двох різних кримінально-правових інститутів призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, та звільнення від відбування покарання з випробуванням потребує окремого, самостійного та переконливого мотивування щодо кожного з них. Саме по собі існування обставин, які дали підстави для застосування ч. 1 ст. 69 КК України, не означає автоматичної можливості застосування ст. 75 КК України.
Натомість суд першої інстанції, звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, обмежився загальним посиланням на дані про особу обвинуваченого, наявність пом`якшуючих обставин, позицію потерпілого та думку прокурора в суді першої інстанції, однак не навів переконливих мотивів, чому саме за встановлених обставин особливо тяжкого кримінального правопорушення проти життя особи виправлення ОСОБА_7 можливе без реального відбування покарання.
Позиція потерпілого про примирення з обвинуваченим, відсутність матеріальних та моральних претензій, а також його думка щодо покарання безумовно підлягають урахуванню судом, однак не є самостійною та безумовною підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням за особливо тяжкий умисний злочин проти життя.
Так само позитивні дані про особу обвинуваченого, його вік, стан здоров`я, статус особи з інвалідністю, статус внутрішньо переміщеної особи, щире каяття та визнання вини були достатньою підставою для істотного пом`якшення покарання шляхом застосування ч. 1 ст. 69 КК України, однак у сукупності з характером і способом вчиненого кримінального правопорушення, наявністю обтяжуючої обставини та поведінкою обвинуваченого після події не свідчать про можливість його виправлення без реального відбування призначеного покарання.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України є необґрунтованим, а призначене судом першої інстанції покарання із застосуванням ст. 75 КК України є таким, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.
Отже, суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК України, що відповідно до ст.ст. 409, 413, 414 КПК України є підставою для скасування вироку в частині призначеного покарання та ухвалення апеляційним судом нового вироку в цій частині.
Щодо доводів апеляційної скарги захисника про те, що суд першої інстанції при новому розгляді не мав права призначати ОСОБА_7 покарання, суворіше ніж 3 місяці арешту, призначені попереднім вироком Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 06 березня 2023 року, колегія суддів вважає їх безпідставними.
Відповідно до ч. 2 ст. 416 КПК України при новому розгляді в суді першої інстанції допускається застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення та посилення покарання тільки за умови, якщо вирок було скасовано за апеляційною скаргою прокурора або потерпілого чи його представника у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що первісно органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався саме за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, однак вироком Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 06 березня 2023 року його дії були перекваліфіковані на ч. 2 ст. 125 КК України з призначенням покарання у виді 3 місяців арешту.
Зазначений вирок був оскаржений прокурором саме з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, безпідставної перекваліфікації дій ОСОБА_7 на ч. 2 ст. 125 КК України, необхідності визнання його винуватим за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України та призначення покарання у виді позбавлення волі.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року апеляційну скаргу прокурора було задоволено частково, вирок Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 06 березня 2023 року скасовано і призначено новий розгляд у суді першої інстанції.
Скасовуючи вирок, апеляційний суд виходив не лише з формальних процесуальних підстав, а зазначив про неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, пов`язане з передчасністю висновків суду першої інстанції щодо кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК України.
Апеляційний суд у цій ухвалі звернув увагу на необхідність перевірки мотиву, способу, знаряддя, кількості, характеру і локалізації тілесних ушкоджень, поведінки обвинуваченого та потерпілого, а також інших обставин, які мають значення для вирішення питання про правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 .
Таким чином, вирок від 06 березня 2023 року було скасовано саме за апеляційною скаргою прокурора, яка була подана у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення та призначення більш суворого покарання, а ухвала апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року містила достатні висновки про неправильність та передчасність застосування судом першої інстанції закону про кримінальну відповідальність у частині кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 125 КК України.
За таких обставин при новому розгляді кримінального провадження суд першої інстанції не був обмежений покаранням у виді 3 місяців арешту, призначеним скасованим вироком від 06 березня 2023 року, а мав право, за умови доведеності обвинувачення, застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України і призначити покарання відповідно до цієї правової кваліфікації.
Твердження захисника про те, що ухвала апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року повинна була окремо містити висновок про необхідність призначення покарання, суворішого ніж 3 місяці арешту, не відповідає фактичному змісту ухвали апеляційного суду.
Доводи апеляційної скарги, які, на думку апелянта, зумовлюють незаконність прийнятого рішення, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки у своїй сукупності зводяться до особистого тлумачення законодавства за ч. 2 ст. 416 КПК України та не свідчать про порушення судом вимог процесуального закону, які б слугували підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України об`єктивно передбачає інший вид та розмір основного покарання, ніж покарання, встановлене санкцією ч. 2 ст. 125 КК України. Тому якщо вирок було скасовано за скаргою прокурора саме через необхідність застосування більш тяжкої кваліфікації, суд першої інстанції при новому розгляді, визнавши обвинувачення доведеним, не може бути штучно обмежений санкцією статті, застосування якої апеляційний суд визнав неправильним або передчасним.
Посилання сторони захисту на постанову Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 23 вересня 2019 року у справі № 728/2724/16-к колегія суддів вважає таким, що не спростовує наведених висновків.
У зазначеній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що при новому розгляді суд першої інстанції може застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилити покарання лише за умови, якщо попередній вирок було скасовано за апеляційною скаргою прокурора, потерпілого чи його представника саме у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання.
Водночас обставини справи № 728/2724/16-к істотно відрізняються від обставин цього кримінального провадження. У справі, на яку посилається захисник, апеляційний суд скасував попередній вирок виключно з формальних процесуальних підстав, пов`язаних із незаконним складом суду, та не розглянув по суті доводи прокурора щодо необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення, не зазначивши неправильність або передчасність кваліфікації дій особи за ч. 2 ст. 125 КК України як додаткову підставу для скасування вироку.
Натомість у цьому кримінальному провадженні вирок від 06 березня 2023 року був скасований після перевірки доводів апеляційної скарги прокурора, яка прямо стосувалася необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення та призначення покарання у виді позбавлення волі. Апеляційний суд у своїй ухвалі від 08 жовтня 2024 року вказав на передчасність та необґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК України, а також на необхідність повної перевірки обставин, що мають значення для правильної правової кваліфікації.
Отже, висновок Верховного Суду у справі № 728/2724/16-к не свідчить про наявність у цьому кримінальному провадженні заборони на застосування ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України або призначення покарання, суворішого за 3 місяці арешту, оскільки в цій справі дотримано саме ті умови, на необхідності яких наголошено Об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду.
Також колегія суддів враховує, що вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 01 серпня 2025 року ОСОБА_7 не був засуджений до покарання, яке виходить за межі закону. Навпаки, суд першої інстанції застосував ч. 1 ст. 69 КК України та призначив покарання нижче від найнижчої межі санкції ч. 1 ст. 115 КК України, а саме 5 років позбавлення волі.
Доводи захисника про те, що будь-яке інше альтернативне покарання, не пов`язане з позбавленням волі, буде достатнім для виправлення ОСОБА_7 , є необґрунтованими, оскільки не враховують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його спрямованість проти життя особи, використання ножа, локалізацію удару в життєво важливу ділянку тіла, припинення злочинних дій не з волі обвинуваченого, а внаслідок втручання іншої особи, залишення місця події та позбавлення від знаряддя злочину.
За таких обставин вимоги апеляційної скарги захисника є безпідставними.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.
Відповідно до вимог ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання та 4) неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
Призначаючи покарання, апеляційний суд, відповідно до вимог ст.65 КК України та п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року, вирішуючи питання про вид та розмір покарання щодо особи, яка визнається винною у вчиненні злочину, суди зобов`язані дотримуватися загальних засад призначення покарання, бо через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання; приймати до уваги ступінь тяжкості вчиненого винною особою злочину, дані про його особу та обставини справи, що обтяжують чи пом`якшують покарання.
Апеляційний суд при призначенні ОСОБА_7 покарання приймає до уваги конкретні обставини кримінального провадження, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, спосіб та характер вчинених дій, ступінь реалізації злочинного наміру, поведінку обвинуваченого після вчинення кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий у силу ст. 89 КК України, одружений, пенсіонер, є особою з інвалідністю ІІІ групи, внутрішньо переміщеною особою, має постійне місце проживання, позитивно характеризується, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.
Колегія суддів також враховує обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 , а саме щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, наявність статусу особи з інвалідністю, позитивну характеристику з місця проживання, а також обставину, що обтяжує покарання, вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України у виді 5 років позбавлення волі є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, однак підстав для звільнення його від відбування цього покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України не встановлено.
Відповідно до ст. 72 КК України у строк покарання ОСОБА_7 підлягає зарахуванню строк попереднього ув`язнення з 11 липня 2022 року по 12 липня 2022 року включно з розрахунку день за день, строк відбутого покарання у виді 3 місяців арешту у даному кримінальну провадженні за вироком Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 06 березня 2023 року, який було скасовано та призначено новий судовий розгляд по даній справі, з розрахунку день за день, а також строк цілодобового домашнього арешту з 15 серпня 2022 року по 25 березня 2023 року включно з розрахунку, що три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.
На підставі викладеного та керуючись положеннями ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413, 418, 420, 421, 615 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_16 - задовольнити.
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 - залишити без задоволення.
Вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 01 серпня 2025 року у кримінальному провадженні № 12022052230000195 за обвинуваченням ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України, - в частині призначеного покарання скасувати.
Ухвалити у цій частині новий вирок.
Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України із застосуванням ч.1 ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.
На підставі ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_7 у строк покарання у виді позбавлення волі з розрахунку день за день строк попереднього ув`язнення з 11.07.2022 по 12.07.2022 включно та відбуте покарання у даному кримінальну провадженні у виді 3 місяців арешту, а також цілодобовий домашній арешт з 15.08.2022 по 25.03.2023 включно з розрахунку, що три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.
Строк відбування покарання обчислювати з моменту затримання ОСОБА_7 в порядку виконання вироку.
В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.
Вирок апеляційного суду може бути оскаржений в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим у той самий строк з моменту отримання копії вироку.

Судді