ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2026 року
м. Київ

справа № 171/1817/24
провадження № 61-11918св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Коротенка Є. В., 
учасники справи:
заявник -  ОСОБА_1 ,
заінтересована особа- Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про встановлення факту постійного проживання на території України

за касаційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2024 року у складі судді Томаша В. І. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 серпня 2025 року у складі колегії суддів: Остапенко В. О., Бондар Я. М., Зубакової В. П., 

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог 
У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, в якій просила встановити факт постійного її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Як на обґрунтування заявлених вимог заявник вказувала на те, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Апостолове Дніпропетровської області. З вересня 1978 року до червня 1986 року заявниця навчалась у середній школі № 1, м. Апостолове Дніпропетровської області, де закінчила 8 класів. З вересня 1986 року до 19 грудня 1987 року заявниця навчалася у Зеленодольському середньому професійно-технічному училищі № 16 Дніпропетровської області за професією «Кухар», однак його не закінчила і була відрахована за рівнем досягнутих знань.

Зазначає, що 04 грудня 1987 року Апостолівським РВВС в Дніпропетровській області заявниця була документована паспортом громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року серії  НОМЕР_1 , який втрачено.
З 11 грудня 1987 року до цього часу ОСОБА_1 зареєстрована та фактично проживає за адресою:  АДРЕСА_1 .
25 червня 2024 року заявниця звернулася до відділу № 1 у місті Дніпрі ГУ ДМС в Дніпропетровській області з письмовою заявою про встановлення особи, належності до громадянства України та отриманням паспорта громадянина України вперше.
06 липня 2024 року відділ № 1 у місті Дніпрі ГУ ДМС в Дніпропетровській області, листом № 1210-1509/1210- 24, розглянувши заяву, повідомив, що особу заявниці встановлено, однак не встановлено належності до громадянства України, у зв`язку з чим для отримання довідки про реєстрацію громадянином України, та в подальшому паспорта громадянина України рекомендовано звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

З моменту народження і до цього часу ОСОБА_1 територію України не покидала, громадянства (підданства) іншої країни не має, тому звернулася до суду для встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року для подальшого звернення до ДМС України щодо оформлення довідки про реєстрацію особи громадянином України, яка слугуватиме підставою для оформлення паспорта громадянина України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області рішенням від 06 листопада 2024 року заяву задовольнив. Встановив факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки міста Апостолове Дніпропетровської області, на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Рішення суду першої інстанції мотивоване доведеністю заявлених вимог. ОСОБА_1 проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Короткий зміст постанови суду апеляційного суду
Дніпровський апеляційний суд постановою від 19 серпня 2025 року апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області залишив без задоволення, а рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2024 року - без змін. 

Постанова апеляційного суду мотивована законністю й обґрунтованістю рішення суду першої інстанції. 

Відомостей про те, що заявник залишала територію України чи є громадянкою іншої держави, в матеріалах справи немає.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду, Головне управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області просить скасувати рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 серпня 2025 року й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити.

Підставою касаційного оскарження вказує те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 09 серпня 2023 року у справі № 494/1239/19, від 23 лютого 2022 року у справі № 195/1135/20.

Касаційна скарга мотивована порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. 

ОСОБА_1 не надала документів, які підтверджували б факт її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. 
Відповідь виконавчого комітету міської ради, згідно з якою за даними внутрішнього реєстру заявниця з 11 грудня 1987 року зареєстрована в м. Апостолове, не має правового значення для цієї справи. 
Заявниця не надала копії трудової книжки, архівної довідки з місця роботи, домової книги чи інших доказів, які підтверджували б факт її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. 

У жовтні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив адвоката Мойсеєнка Є. О. як представника ОСОБА_1 , мотивований законністю й обґрунтованістю судових рішень. 

ОСОБА_1 надала суду належні докази на підтвердження факту проживання на території України, зокрема: довідку про зареєстроване місце проживання, довідки про навчання, довідку про народження дітей, копію вироку суду, в якому зазначено про заявницю як громадянку України, та інші. 

Обставини, наведені у постановах Верховного Суду, які зазначені в касаційній скарзі, є відмінними від обставин у цій справі, а тому немає підстав уважати, що суди ухвалили судові рішення без урахування висновків Верховного Суду. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 07 жовтня 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

16 жовтня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами 
ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Апостолове Дніпропетровської області.

З вересня 1978 року до червня 1986 року ОСОБА_1 навчалась у середній школі № 1 м. Апостолове, де закінчила 8 класів.

З вересня 1986 року до 19 грудня 1987 року ОСОБА_1 навчалася у Зеленодольському середньому професійно-технічному училищі № 16 Дніпропетровської області за професією «кухар». Заявниця не закінчила заклад освіти і була відрахована за рівнем досягнутих знань.

04 грудня 1987 року Апостолівським РВВС в Дніпропетровській області ОСОБА_1 була документована паспортом громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_1 , який втрачено.

З 11 грудня 1987 року до цього часу ОСОБА_1 зареєстрована і фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

З лютого до червня 1991 року, а також з листопада 1993 року до лютого 1994 року ОСОБА_1 була офіційно працевлаштованою в Апостолівському районному комбінаті побутового обслуговування населення Апостолівського районну Дніпропетровської області.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 народила сина, ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_1 народила сина, ОСОБА_3 .

23 червня 2016 року щодо ОСОБА_1 працівники відділення № 8 (м. Апостолове) Криворізького району управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області склали адміністративний протокол серії АА № 110330 за статтею 152 КУпАП, який направлено до адміністративної комісії.

04 липня 2017 року щодо ОСОБА_1 відділенням № 8 (м. Апостолове) Криворізького району управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області винесено адміністративну постанову серії АА № 176943 за частиною другою статті 178 КУпАП і накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 51 гривні.

26 лютого 2021 року ОСОБА_1 працівниками відділення № 8 (м. Апостолове) Криворізького району управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області притягнено до адміністративної відповідальності за частиною третьою статті 156 КУпАП, винесено адміністративну постанову серії ВАБ № 543487 та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3 400,00 грн.

З 19 січня 2023 року до 15 березня 2023 року ОСОБА_1 утримувалася в ДУ «Криворізька установа виконання покарань (№ 3)» на підставі ухвали Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2023 року про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

04 липня 2023 року Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області засудив ОСОБА_1 за частиною першою статті 121 КК України до 5 років позбавлення волі. На підставі статей 75, 76 КК України заявницю звільнено від відбуття покарання з випробуванням та встановлено іспитовий строк тривалістю 1 рік. Вирок суду набрав законної сили 04 серпня 2023 року.

25 червня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до відділу № 1 у м. Дніпрі ГУ ДМС в Дніпропетровській області з письмовою заявою про встановлення особи, належності до громадянства України та отриманням паспорта громадянина України вперше.

06 липня 2024 року відділ № 1 у м. Дніпрі ГУ ДМС в Дніпропетровській області, листом № 1210-1509/1210- 24 повідомив, що особу заявниці встановлено, однак не встановлено належності до громадянства України, у зв`язку з чим для отримання довідки про реєстрацію громадянином України та в подальшому паспорта громадянина України заявниці рекомендовано звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Позиція Верховного Суду 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке. 

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Згідно з частиною першою статті 3, статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право за захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною другою статті 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

До таких інших фактів, із якими пов`язано виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, законодавство віднесло факт, що породжує право особи на набуття громадянства України, зокрема - факт постійного проживання на території України.

Факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, у відповідності до яких громадянами України є громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

При застосуванні законодавства про громадянство слід відрізняти правові конструкції - набуття громадянства та встановлення належності до громадянства.
Підстави набуття громадянства України встановлено у статті 6 Закону про громадянство. Громадянство України набувається, зокрема, за територіальним походженням.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» (в редакції, чинній на час звернення заявника до суду) особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (далі - Порядок) встановлено, що в разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Якщо метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 статті 3 Закону України «Про громадянство України», предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року.

У разі коли метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; встановлення юридичного факту проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року не має юридичного значення у такому випадку.

Зазначене також узгоджується з висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22 (провадження № 61-12995сво22).

Звертаючись до суду із цією заявою, ОСОБА_1 стверджувала, що з моменту свого народження і до цього часу вона не покидала територію України і не має громадянства (підданства) іншої країни.

Заявниця просила встановити факт її проживання на території України на момент 24 серпня 1991 року (проголошення незалежності України) з метою наступного звернення до органу ДМС України задля вирішення питання щодо оформлення довідки про реєстрацію громадянином України та в подальшому оформлення паспорта громадянина України.

Встановивши, що ОСОБА_1 на підтвердження своїх вимог надала достатньо належних та допустимих доказів, які в сукупності свідчать про постійне проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, а в матеріалах справи немає доказів наявності у заявниці іншого громадянства, факту перетину нею кордону України, а також урахувавши вимоги закону, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, зробив обґрунтований висновок про наявність підстав для задоволення заяви, адже заявник довів факт проживання на законних підставах на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Верховний Суд є судом права, а не судом факту, і відповідно до статті 400 ЦПК України не має повноважень встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, зводяться до незгоди з ними та необхідності здійснення переоцінки фактичних обставин справи, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України), фактично є аналогічними доводам апеляційної скарги, які були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції, який надав фактичним обставинам справи відповідну правову оцінку, яка ґрунтується на вимогах законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції і постанови апеляційного суду - без змін. 

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. Ю. Зайцев

І. А. Воробйова

Є. В. Коротенко