ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2026 року 
м. Київ

справа № 420/40678/25
адміністративне провадження № К/990/16178/26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Ханової Р. Ф., 
cуддів - Бившевої Л.І., Юрченко В.П.

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КРАЇНА ІГРАШОК» 
на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 29 січня 2026 року (суддя: Токмілова В.М.)
та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09 березня 2026 року (колегія у складі суддів: Ступакова І.Г., Бітов А.І., Лук`янчук О.В.)
у справі №420/40678/25
за позовм Товариства з обмеженою відповідальністю «КРАЇНА ІГРАШОК» 
до Головного управління ДПС в Одеській області, Державної податкової служби України 
про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язати вчинити певні дії,-

УСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «КРАЇНА ІГРАШОК» (далі - Товариство, позивач у справі) звернулося до суду з позовом до Головного управління ДПС в Одеській області (далі - податковий орган, відповідач у справі), Державної податкової служби України, в якому просило суд:
- визнати протиправними та скасувати 39 рішень комісії Головного управління ДПС в Одеській області з питань зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних датовані 03 січня 2025 року;
- зобов`язати Державну податкову службу України зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних 39 податкових накладних Товариства з обмеженою відповідальністю «КРАЇНА ІГРАШОК» датованих 19 та 20 листопада 2024 року датою їх фактичного подання.
Зазначений позов надійшов на адресу Одеського окружного адміністративного суду 05 грудня 2025 року.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано Товариству строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду: 
- доказів про сплату судового збору у сумі 118092,00 гривень або документів, які підтверджують підстави звільнення/відстрочення від сплати судового збору відповідно до закону; 
- доказів звернення позивача до оператора поштового зв`язку 14 квітня 2025 року, зокрема надати розрахунковий документ, що підтверджує надання послуг поштового зв`язку (касовий чек, розрахункова квитанція тощо), як належний доказ дати направлення позивачем позовної заяви на адресу суду, або звернутися із заявою в порядку статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України про поновлення строку звернення до адміністративного суду, вказавши підстави для поновлення строку; копій доданих до позовної заяви документів відповідно до кількості учасників справи.
На виконання ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2025 року Товариством надано до суду:
- платіжну інструкцію, яка підтверджує сплату судового збору за подання адміністративного позову у цій справі;
- клопотання про поновлення строку звернення до суду з цим адміністративним позовом.
У зазначеному клопотанні Товариство, цитуючи положення Кодексу адміністративного судочинства України, вказало на те, що позовну заяву передано ним до поштового оператора 14 квітня 2025 року, тобто в межах строків визначених процесуальним законодавством для звернення до суду з цим адміністративним позовом. На підтвердження позивач додав до адміністративного позову квитанцію до прибуткового касового ордера №51. 
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2025 року продовжено Товариству строк для усунення недоліків позовної заяви у справі за адміністративним позовом до Головного управління ДПС в Одеській області, Державної податкової служби про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язати вчинити певні дії.
При цьому суд першої інстанції звернув увагу на те, що ФОП ОСОБА_1 (особа, якій, за словами Товариства, було передано адміністративний позов з метою направлення до Одеського окружного адміністративного суду), як суб`єкт господарювання в сфері надання послуг поштового зв`язку, не є повноважним оператором з надання послуг поштового зв`язку, оскільки така юридична служба не зареєстрована відповідно до вимог чинного законодавства й не наділена таким правовим статусом та відповідними повноваженнями.
Враховуючи тривалий час між відправленням кореспонденції та її вручення адресату, а також той факт, що позивач здав позовну заяву не до уповноваженого оператора поштового зв`язку, суд позбавлений можливості враховувати інформацію, зазначену у копії накладної ODS 048 №129559 (доданої до адміністративного позову) та квитанції до прибуткового касового ордера №51, відтак вказані документи не підтверджують дату належного звернення із позовною заявою. 
Враховуючи зазначене, суд першої інстанції надав можливість Товариству подати до суду клопотання про поновлення строку звернення до адміністративного суду, вказавши інші підстави для поновлення строку.
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2025 року отримано позивачем 29 грудня 2025 року о 22 годині 04 хвилин, що підтверджується Довідкою про доставку електронного листа. Станом на 29 січня 2026 року жодного документа на виконання цієї ухвали до суду не надходило.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 29 січня 2026 року адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "КРАЇНА ІГРАШОК" повернуто позивачу, у зв`язку з не усуненням недоліків адміністративного позову у встановлений судом строк. 
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09 березня 2026 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КРАЇНА ІГРАШОК» залишено без задоволення, ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 29 січня 2026 року - без змін.
Залишаючи ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 29 січня 2026 року без змін, суд апеляційної інстанції вказав на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження дати подання позовної заяви до суду, оскільки надані документи не підтверджують факту направлення позову у визначений законом строк, а особа, через яку здійснювалось відправлення, не є належним оператором поштового зв`язку у розумінні чинного законодавства.
Крім іншого, на переконання суду апеляційної інстанції, надані позивачем докази викликають сумніви у належності процесуальної поведінки сторони позивача, оскільки Товариство протягом майже восьми місяців після (стверджуваного) відправлення позовної заяви службою кур`єрської доставки, позивач чи його представник не цікавилися рухом позовної заяви як, власне і причинами тривалого пересилання.
09 квітня 2026 року на адресу Верховного Суду надійшла касаційна скарга Товариства, у якій позивач просить визнати протиправним та скасувати ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 29 січня 2026 року у справі №420/40678/25, а справу направити до суду першої інстанції для розгляду.
Обґрунтовуючи касаційну скаргу Товариство звернуло увагу на те, що ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 29 січня 2026 року у справі №420/40678/25 Товариство позбавлено можливості реалізувати своє право на справедливий і публічний розгляд справи, як це передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та на належну реалізацію права на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, надане статтею 55 Конституції України.
Також Товариство посилається на висновки Верховного Суду викладені у постанові від 29 вересня 2022 року у справі № 500/1912/22 відповідно до яких, при застосуванні процесуальних норм слід уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суд також зауважив, що протягом усього періоду дії воєнного стану, запровадженого на території України у зв`язку зі збройною агресією російської федерації, суворе застосування адміністративними судами процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовними заявами, апеляційними і касаційними скаргами, іншими процесуальними документами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого статтями 55, 124, 129 Конституції України, статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтею 6 зазначеної Конвенції.
Товариство вважає, що існують підстави для перегляду в касаційному порядку Постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09 березня 2026 року у справі 420/40678/25 та ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 29 січня 2026 року у справі № 420/40678/25, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 29 вересня 2022 року у справі № 500/1912/22.
Переглянувши судове рішення в межах касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги.
Відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Вказані положення Конституції України кореспондуються із приписами частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно яких кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
За визначенням, наведеним у частині 1 статті 118 Кодексу адміністративного судочинства України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Відповідно до частин 1, 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.
Якщо рішення за результатами розгляду скарги позивача на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень не було прийнято та (або) вручено суб`єктом владних повноважень позивачу у строки, встановлені законом, то для звернення до адміністративного суду встановлюється шестимісячний строк, який обчислюється з дня звернення позивача до суб`єкта владних повноважень із відповідною скаргою на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду встановлені статтею 123 КАС України.
Частинами 1, 2 вказаної статті КАС України визначено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
За правилами частини 9 статті 120 Кодексу адміністративного судочинства України строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення позовна заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здано на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.
Відповідно до правових висновків Європейського Суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21.12.2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заява №45783/05).
Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (пункти 22-23 рішення від 28.03.2006 року у справі «Мельник проти України», заява №23436/03).
Відповідно до Рішення Європейського Суду з прав людини від 19.06.2001 року у справі «Креуз проти Польші» («Kreuz v. Poland»), «право на суд» не є абсолютним, воно може обмежуватися державою різноманітними засобами.
Суд наголошує, що встановлені процесуальним законодавством строки звернення до адміністративного суду з даним предметом позову не є предметом спору у цій справі.
Також Суд вказує на те, що касаційна скарга не містить жодного доводу, який б спростовував висновки судів попередніх інстанцій стосовно того, що позивач скористався послугами неналежного оператора поштового зв`язку у розумінні чинного законодавства та не надав доказів, які б підтверджували направлення позову у визначений законом строк. Відтак враховуючи встановлені статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України межі перегляду судом касаційної інстанції, Суд не переглядатиме рішення судів попередніх інстанцій в частині встановлення цих фактів.
Як зазначалося вище, доводи касаційної скарги зводяться до позбавлення позивача можливості реалізувати своє право на справедливий і публічний розгляд справи, як це передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та на належну реалізацію права на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, надане статтею 55 Конституції України.
Разом із тим суд наголошує, що право на звернення до суду не є абсолютним та реалізується з дотриманням процесуальних вимог, установлених законом, зокрема щодо строків звернення до суду, які спрямовані на забезпечення принципу юридичної визначеності та стабільності публічно-правових відносин.
Процесуальні строки є обов`язковими для всіх учасників судового процесу, а їх дотримання є складовою належної процесуальної поведінки сторін.
Доводи позивача щодо відсутності пропуску строку звернення до суду ґрунтуються на тому, що позовну заяву було передано для пересилання особі, яку позивач вважав належним оператором поштового зв`язку.
Водночас судами попередніх інстанцій установлено, що обрана позивачем особа не є належним оператором поштового зв`язку у розумінні чинного законодавства, а відтак передання позовної заяви такому суб`єкту не може вважатися належним способом звернення до суду у розумінні процесуального закону.
За таких обставин посилання позивача на те, що строк звернення до суду не пропущено, є необґрунтованими, оскільки вони базуються на помилковому розумінні правових наслідків власних дій та не узгоджуються з вимогами процесуального законодавства.
Суд зазначає, що належність способу подання процесуальних документів та момент звернення до суду визначаються виключно законом і не можуть залежати від суб`єктивного уявлення сторони про правомірність своїх дій.
Наведені Товариством доводи щодо поновлення строку звернення до суду фактично зводяться до абстрактних посилань на надмірний формалізм суду, дію воєнного стану, а також гарантії, передбачені статтею 6 Конвенції та статтею 55 Конституції України, однак такі доводи не можуть бути прийняті судом як належна правова підстава для поновлення процесуального строку.
Сам по собі факт запровадження воєнного стану не є безумовною підставою для поновлення процесуального строку та не звільняє особу від обов`язку доведення наявності конкретних обставин об`єктивного і непереборного характеру, які унеможливили своєчасне звернення до суду. Таких обставин позивачем не наведено та належними доказами не підтверджено.
Посилання на надмірний формалізм є безпідставним, оскільки застосування судом імперативних норм процесуального закону не може розцінюватися як формалізм, а є необхідною умовою забезпечення принципів верховенства права, правової визначеності та рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Фактично доводи позивача спрямовані на нівелювання значення процесуальних строків як інструменту впорядкування судового процесу та забезпечення стабільності правовідносин, що є несумісним із засадами адміністративного судочинства.
Колегія суддів також зазначає, що безпідставне поновлення строку звернення до суду у даному випадку призвело б до порушення принципу рівності учасників судового процесу перед законом і судом.
Надання позивачу процесуальної преференції у вигляді поновлення пропущеного строку за відсутності доведених поважних причин поставило б його у привілейоване становище порівняно з іншими особами, які в аналогічних правовідносинах дотримуються встановлених законом строків або належним чином обґрунтовують причини їх пропуску.
Такий підхід суперечив би принципам справедливого судочинства, зокрема принципам правової визначеності, рівності сторін та недопустимості надання необґрунтованих процесуальних переваг, а також створював би передумови для вибіркового застосування норм процесуального права.
Посилання позивача у касаційній скарзі на правову позицію, викладену у справі № 500/1912/22, є безпідставним, оскільки наведені у ній фактичні обставини не є подібними до обставин цієї справи.
Так, у зазначеній справі предметом судового розгляду було питання пропуску процесуального строку тривалістю 26 днів, який був зумовлений об`єктивними обставинами, пов`язаними з мобілізацією особи та неможливістю своєчасного звернення до суду.
Натомість у даній справі встановлено істотний пропуск процесуального строку за відсутності належних, допустимих та переконливих доказів існування об`єктивних і непереборних обставин, які б унеможливили своєчасне звернення до суду.
Таким чином, правовідносини та фактичні підстави у справі № 500/1912/22 не є тотожними або подібними до спірних правовідносин у цій справі, у зв`язку з чим правові висновки, сформульовані у ній, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Враховуючи той факт, що скаржник на виконання ухвали суду про залишення адміністративного позову без руху не довів поважності причин пропуску строку звернення до суду з адміністративним позовом, у суду першої інстанції були наявні підстави для повернення адміністративного позову на підставі пункту 1 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України. Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.
Суди попередніх інстанцій не допустили порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого касаційна скарга Товариства залишається без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.
Згідно із частиною першою статті 350 КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КРАЇНА ІГРАШОК» залишити без задоволення.
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 29 січня 2026 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09 березня 2026 року у справі №420/40678/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Р. Ф. Ханова 

Судді: Л. І. Бившева

В.П. Юрченко