ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
адреса юридична: вул. Капітана Володимира Кісельова, 1, м. Полтава, 36000, адреса для листування: вул. Капітана Володимира Кісельова, 1, м. Полтава, 36607, тел. (0532) 61 04 21, E-mail inbox@pl.arbitr.gov.ua, https://pl.arbitr.gov.ua/sud5018/Код ЄДРПОУ 03500004
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11.06.2026 Справа № 917/86/26 

за позовом першого заступника Полтавської обласної прокуратури, вул. 1100 - річчя Полтави, 7, м. Полтава, 36000
в інтересах держави в особі:
Полтавської міської ради, вул. Соборності, 36, м. Полтава, 36000
до відповідача Товариства з додатковою відповідальністю "ПОЛТАВТРАНСБУД", вул. Європейська, 107, м. Полтава, 36002 
про стягнення 6 444 670,42 грн
Суддя Тимощенко О. М. 
Секретар судового засідання Сьомкіна А. В.
Представники учасників справи:
від прокуратури: Лисенко Н. М.,
від позивача: Дзюбло О. І.,
від відповідача: Харченко О. В.

1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень.
Перший заступник керівника Полтавської обласної прокуратури звернувся до Господарського суду Полтавської області із позовом в інтересах держави в особі Полтавської міської ради до відповідача ТзДВ «ПОЛТАВТРАНСБУД» про стягнення 6 444 670,42 грн.
Позові вимоги обґрунтовані тим, що у Товариства з додатковою відповідальністю «Полтавтрансбуд» як замовника, у зв`язку із розпочатим у 2020 році будівництві, виник обов`язок щодо сплати пайової участі до бюджету міста Полтави у розмірі 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла для Полтавської області станом на момент прийняття в експлуатацію – для житлового будинку та 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта – для нежитлових будівель та споруд.
За розрахунками прокурора у ТзДВ «ПОЛТАВТРАНСБУД» загальна сума заборгованості по сплаті пайової участі становить 6 444 670,42 грн., в тому числі сума пайової участі по квартирам 2 992 717 грн., сума пайової участі по нежитловим приміщенням 1 673 078,28 грн., 1 332 876,24 грн інфляційних втрат та 445 998,90 грн -3 % річних, нарахованих за період з 26.10.2022 по 01.01.2026.
Як докази на підтвердження позовних вимог до позову прокурор додав (копії) листа Полтавської обласної прокуратури від 19.11.2025 № 15, відповіді Полтавської міської ради від 11.12.2025, Порядок сплати пайової участі ПМР, змін у Порядок від 18.05.2012 та рішення про його скасування, Витяг з Реєстру будівельної діяльності ЄДЕССБ дозвіл на виконання буд.робіт, Витяг з Реєстру будівельної діяльності ЄДЕССБ сертифікат № ІУ 122221013365, Витяг з Реєстру будівельної діяльності ЄДЕССБ акт готовності № AC011699-5957 4038-3134, Витяг з Реєстру будівельної діяльності ЄДЕССБ технічна інвентаризація № TI017357-6308-1920-7037, Витяг з Реєстру будівельної діяльності ЄДЕССБ ТЕП з акту готовності, наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 28.01.2024 № 72, наказу про призначення Єрохіна Р.О., Витяг з ЄДР. 
Відповідач у відзиві проти позову заперечував, вказуючи про безпідставність врахування цін 2022 року та віднесення допоміжних площ будинку до загальної нежитлової площі. На думку відповідача суттєвою помилкою розрахунку прокуратури є включення всієї площі будинку (за вирахуванням квартир) до категорії «нежитлових приміщень» зі ставкою 4%, прокуратура безпідставно нарахувала 4% на площі, які згідно з законом не є нежитловими у розумінні комерційного використання. Правильний розрахунок має базуватися виключно на площах вбудованих нежитлових приміщень, зазначених в Експертному звіті №01-1111-19/ЕП/КО, а саме — 240,33 кв. м. За розрахунками ТзДВ «Полтавтрансбуд» разом «пайова участь» за об`єктом «Нове будівництво багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури по площі Павленківській, 3в в м. Полтаві» (житлова та нежитлова площі) орієнтовно може становити 2 100 564,54 грн.
Також відповідач вказував про неврахування витрат ТзДВ «Полтавтрансбуд» на будівництво 13 інженерних мереж за об`єктом «Нове будівництво багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури по площі Павленківській, 3в в м. Полтаві». Будівництво зовнішніх інженерних мереж здійснювалося поза межами земельної ділянки забудови та фактично спрямоване на створення (поліпшення) об`єктів інженерної інфраструктури територіальної громади м. Полтави. У результаті виконання зазначених робіт відповідні мережі створені та функціонують як елементи інженерної інфраструктури міста Полтави та забезпечення житлово-комунальних потреб будинку за адресою: м. Полтава, площа Павленківська, 3В». Відповідно, остаточний розмір пайової участі можна визначити лише після передачі у комунальну власність інженерних мереж та остаточного зведення їх вартості і законодавчо встановленому розміру пайової участі у 2020 році. Крім того, прокурор у даній справі є неналежним позивачем, а звернення до суду з даним позовом здійснено з порушенням вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та норм Господарського процесуального кодексу України, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Як докази відповідач подав копії Акту готовності об`єкта до експлуатації, Сертифікату №ІУ122221013365, Дозволу на виконання будівельних робіт від 30.01.2020 року, Довідки Полтаваобленерго про виконання технічних умов у частині зовнішнього електрозабезпечення, Довідки про вартість будівельних робіт та витрати за 10.2022 р(Чорнобель), Договору підряду від 4.02.2022 року з ФОП Чорнобель з Додатковою угодою, Договірної ціни на будівництво багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної інфраструктури по площі Павленківській, 3в, в м. Полтаві. Зовнішні мережі побутової каналізації, Договірної ціни на будівництво багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної інфраструктури по площі Павленківській, 3в, в м. Полтаві. Зовнішні мережі водопостачання 28.10.2022 р., Договірної ціни на будівництво багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної інфраструктури по площі Павленківській, 3в, в м. Полтаві. Зовнішні мережі дощової каналізації. 24.11.2022 р, Акту приймання виконаних будівельних робіт за липень 2021 року, Зовнішні мережі каналізації, договору від 04.11.2021 року ФОП Сердюк на приєднання ГРС, Довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за березень 2022 року (Фоп Сердюк), Договору про нестандарте приєднання «під ключ» до електромереж системи розподілу від 24.03.2021 року з АТ «Полтаваобленерго», Розрахунку плати за нестандартне приєднання «під ключ» та порядок надання послуг АТ «Полтаваобленерго» 24.03.2021 р., Акту приймання виконаних будівельних робіт за березень 2022 року ФОП Сердюк, Нестандартне підключення до ГРС об`єкту, Акту приймання виконаних будівельних робіт за березень 2022 року ФОП Сердюк, Нестандартне підключення до ГРС об`єкту, договору підряду від 15.01.2021 року ФОП Сердюк нестандартне підключення до ГРМ, Кошторису від 13.01.2021 року ФОП Сердюк приєднання ГРМ., Акту здачі-приймання виконаних робіт(послуг) від 31.03.2021 року ФОП Сердюк приєднання ГРМ, Довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за липень 2021 р. експертний звіт – щодо розгляду проектної документації за проектом «Нове будівництво багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово розважальної та ринкової інфраструктури по площі Павленківській, 3в в м. Полтаві» від 29.11.2019 року; Висновок експерта Полтавського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України КСЕ-19/117-26/6856 від 29.04.2026 року.
2. Процесуальні питання, вирішені судом.
23.01.2026 року до Господарського суду Полтавської області через систему "Електронний суд" надійшла позовна заява першого заступника Полтавської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Полтавської міської ради до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОЛТАВАТРАНСБУД" про стягнення безпідставно збережені кошти пайової участі у розмірі 4 665 795,28 грн на підставі ст. 1212 ЦК України, а також 1 332 876,24 грн інфляційного збільшення та 445 998,90 грн 3% річних (вх. №94/26).
Ухвалою суду від 28.01.2026 року судом відкрито провадження у даній справі, ухвалено справу розглядати у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче провадження на 03.03.2026 року на 11.00 год (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 03.02.2026 року).
02.03.2026 року від відповідача надійшло клопотання, в якому відповідач просив суд продовжити строк підготовчого провадження у справі № № 917/86/26 на тридцять днів, встановити додатковий строк на подачу відзиву на позовну заяву по даній справі через значний обсяг матеріалів, відкласти підготовче судове засідання з урахуванням продовженого строку підготовчого провадження (вх.№2719). До клопотання відповідач додав копії Акту готовності об`єкта до експлуатації, Сертифікату №ІУ122221013365, Дозволу на виконання будівельних робіт від 30.01.2020 року, Довідки Полтаваобленерго про виконання технічних умов у частині зовнішнього електрозабезпечення, Довідки про вартість будівельних робіт та витрати за 10.2022 р(Чорнобель), Договору підряду від 4.02.2022 року з ФОП Чорнобель з Додатковою угодою, Договірної ціни на будівництво багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної інфраструктури по площі Павленківській, 3в, в м. Полтаві. Зовнішні мережі побутової каналізації, Договірної ціни на будівництво багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної інфраструктури по площі Павленківській, 3в, в м. Полтаві. Зовнішні мережі водопостачання 28.10.2022 р., Договірної ціни на будівництво багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної інфраструктури по площі Павленківській, 3в, в м. Полтаві. Зовнішні мережі дощової каналізації. 24.11.2022 р, Акту приймання виконаних будівельних робіт за липень 2021 року, Зовнішні мережі каналізації, договору від 04.11.2021 року ФОП Сердюк на приєднання ГРС, Довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за березень 2022 року(Фоп Сердюк), , Договору про нестандарте приєднання «під ключ» до електромереж системи розподілу від 24.03.2021 року з АТ «Полтаваобленерго», Розрахунку плати за нестандартне приєднання «під ключ» та порядок надання послуг АТ «Полтаваобленерго» 24.03.2021 р., Акту приймання виконаних будівельних робіт за березень 2022 року ФОП Сердюк, Нестандартне підключення до ГРС об`єкту, Акту приймання виконаних будівельних робіт за березень 2022 року ФОП Сердюк, Нестандартне підключення до ГРС об`єкту, договору підряду від 15.01.2021 року ФОП Сердюк нестандартне підключення до ГРМ, Кошторису від 13.01.2021 року ФОП Сердюк приєднання ГРМ., Акту здачі-приймання виконаних робіт(послуг) від 31.03.2021 року ФОП Сердюк приєднання ГРМ, Довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за липень 2021 р.
Під час розгляду справи у підготовчому засіданні 03.03.2026 року оголошено протокольну ухвалу про відмову в задоволенні клопотання відповідача про продовження строку на подачу відзиву, про продовження строків підготовчого провадження та про перерву у підготовчому засіданні до 07.04.2026 року до 10:00 год.
Під час розгляду справи у підготовчому засіданні 07.04.2026 року оголошено протокольну ухвалу про перерву у підготовчому засіданні до 14.04.2026 року до 10:50 год.
Після судового засідання 07.04.2026 року до суду надійшов відзив на позов (вх.№4550), згідно якого відповідач просив суд керуючись статтями 119, 178 ГПК України поновити строк на подання відзиву на позов по справі № 917/86/26, який був пропущений через перебування керівника підприємства відповідача у службовому відрядженні, а також у задоволенні позовної заяви Полтавської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Полтавської міської ради до Товариства з додатковою відповідальністю «Полтавтрансбуд» про стягнення безпідставно збережених коштів у зв`язку з несплатою пайових внесків внаслідок будівництва об`єктів нерухомості – відмовити у повному обсязі в зв`язку з безпідставністю і необґрунтованістю. До відзиву відповідач додав копії експертного звіту, Наказ про відрядження.
Також 07.04.2026 року від відповідача надійшли клопотання (вх.№ 4551) про призначення у справі № 917/86/26 комплексної судової економічної та інженерно будівельної експертизи, проведення експертизи доручити Полтавському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України (36004, м. Полтава, пров. Рибальський, 8, тел. 05325 17715); пояснення (вх.№ 4552).
13.04.2026 року від прокуратури надійшли заперечення (вх.№4832) проти призначення експертизи, а також заперечення на пояснення відповідача (вх.№4847).
13.04.2026 року від відповідача надійшли додаткові пояснення (вх.№4918).
В судовому засіданні 14.04.2026 року суд протокольною ухвалою задовольнив клопотання відповідача про поновлення строку на подачу відзиву та відмовив у задоволенні клопотання відповідача про призначення експертизи. Також суд продовжив строки підготовчого провадження та оголосив перерву в судовому засіданні до 30.04.2026 року на 09.30. 
17.04.2026 року від відповідача надійшла відповідь на відзив (вх.5139).
30.04.2026 року від відповідача надійшли додаткові пояснення (вх.5789), в яких відповідач просив суд прийняти доданий до пояснень у якості доказу Висновок експерта Полтавського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України КСЕ-19/117-26/6856 від 29.04.2026 року та врахувати його при вирішенні спору.
30.04.2026 року суд оголосив протокольну ухвалу про задоволення клопотання відповідача про поновлення строку на подачу доказу, суд встановив прокурору та позивачу строк для реагування на залучений доказ. Також суд оголосив протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 21.05.2026 року на 10:00 год.
05.05.2026 року від прокурора надійшли пояснення (вх.6153) щодо висновку експерта. 
У зв`язку з ввімкненням 21.05.2026 року автоматизованої системи централізованого оповіщення "повітряна тривога" у м. Полтава та Полтавському районі судове засідання по даній справі не відбулося, а тому ухвалою від 21.05.2026 року суд відклав судове засідання у справі № 917/86/26 на 11.06.2026 на 09:05 год. 
В судовому засіданні 11.06.2026 року  представники прокурора та позивача підтримали позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні. Представник відповідача проти позову заперечував.
За результатами розгляду спору 11.06.2026 року суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення суду, повідомив коли буде виготовлено повне рішення, роз`яснив порядок, строки оскарження рішення та набранням ним чинності.
3. Обставини, встановлені судом під час розгляду справи.
Згідно даних Реєстру будівельної діяльності Єдиної державної системи у сфері будівництва встановлено, що на підставі дозволу на виконання будівельних робіт від 30.01.2020 № ІУ013200915120, виданого Державною архітектурно будівельною інспекцією України, здійснено будівництво об`єкту: «Нове будівництво багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури по площі Павленківській, 3в в м. Полтаві», замовник ТзДВ «ПОЛТАВТРАНСБУД». 
Цільове призначення земельної ділянки з кадастровим номером 5310136400:11:001:0404, на якій здійснено будівництво – для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово розважальної та ринкової інфраструктури. Земельна ділянка перебувала у користуванні ТзДВ «ПОЛТАВТРАНСБУД» по 12.07.2024 на підставі договору оренди від 24.07.2019, укладеного з Полтавською міською радою. 
Згідно сертифікату про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів (далі – сертифікат) від 25.10.2022 № ІУ122221013365, виданого Державною інспекцією архітектури та містобудування України (далі – ДІАМ), вказаний вище об`єкт прийнято в експлуатацію. У сертифікаті та акті готовності № AC01:1699-5957-4038-3134 зазначено, що будівництво розпочато 30.01.2020 та завершено 12.08.2022. Згідно техніко-економічних показників об`єкту загальна площа квартир у будинку 8 634 кв. м, площа нежитлових приміщень – 2 778 кв. м.
У сертифікаті зазначено кошторисну вартість об`єкту – 171 825 135 грн. Також вказано, що кошти пайової участі не сплачено з врахуванням п. 13 розділу 1 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» № 132-ІХ (далі – Закон № 132 ІХ ) від 20.09.2019.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем свого обов`язку зі сплати на користь Полтавської міської ради коштів пайової участі.
Невиконання відповідачем обов`язку щодо сплати пайової участі стало підставою для звернення прокурора із даним позовом до Господарського суду Полтавської області.
4. Норми права, з яких виходить господарський суд при прийнятті рішення та висновки господарського суду за результатами вирішення спору.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності регламентовані Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», що спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовником будівництва визначається фізична або юридична особа, яка має намір забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.
Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» плануванням і забудовою територій є діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів; реконструкцію існуючої забудови та територій; створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури.
До 01.01.2020 відносини щодо участі замовника будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту врегульовувалися приписами ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».
За умовами ч. 2 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник будівництва, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.
Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.
Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію (частини 5, 9 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», чинної на момент виникнення спірних правовідносин).
Зі змісту ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» випливає, що у наведених у цьому Законі випадках перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту є обов`язком, а не правом забудовника, який виникає на підставі положень закону, а положення договору лише визначають суму, що належить до перерахування.
Тому укладення в таких випадках договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який опосередковує відповідний платіж, було обов`язковим на підставі закону.
Аналогічний правовий висновок викладений в постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2019 у справі №911/594/18, від 22.08.2018 у справі №339/388/16-ц, від 22.09.2021 у справі №904/2258/20.
З матеріалів справи вбачається і учасниками справи не заперечується, що договір про сплату коштів пайової участі між Полтавською міською радою та відповідачем не укладався.
Однак, відсутність укладеного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не усуває зобов`язання забудовника сплатити визначені суми, при цьому таке зобов`язання повинно бути виконане до прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію і спір у правовідносинах щодо сплати таких сум може виникнути лише щодо їх розміру.
Саме така правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 23.05.2024 у №915/149/23, в межах якої також розглядався позов прокурора в інтересах держави в особі міської ради про стягнення грошових коштів пайової участі за відсутності укладеного між сторонами договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту.
Так, 01.01.2020 набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», якими ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» виключено.
У пункті 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону передбачено, що договори про сплату пайової участі, укладені до 01.01.2020, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.
Отже, за змістом Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» і прикінцевих та перехідних положень до нього з 01.01.2020 у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 01.01.2020.
Згідно зі ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Зовнішнім виразом зміни правового регулювання суспільних відносин є процес втрати чинності одними нормами та/або набуття чинності іншими.
Так, при набранні чинності новою нормою права передбачається розповсюдження дії цієї норми на майбутні права і обов`язки, а також на правові наслідки, які хоча й випливають із юридичних фактів, що виникли під час чинності попередньої норми права, проте настають після набрання чинності новою нормою права.
Водночас зміна правових норм і врегульованих ними суспільних відносин не завжди збігаються. У певних випадках після скасування нормативного акта має місце його застосування компетентними органами до тих відносин, які виникли до втрати ним чинності та продовжують існувати у подальшому. Такі правовідносини є триваючими. При цьому триваючі правовідносини повинні виникнути під час дії норми права, що їх регулює, та існувати після втрати нею чинності.
Стаття 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначала зобов`язання замовника будівництва, який має намір забудови земельної ділянки, шляхом перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, де здійснюється будівництво, у строк до прийняття об`єкта в експлуатацію. Прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує зазначені зобов`язання. Одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України забудовник стає власником забудованого об`єкта, а відтак і правовідносини забудови земельної ділянки припиняються.
Аналізуючи правову природу цих правовідносин, можна зробити висновок, що з моменту завершення будівництва та прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію правовідносини забудови припиняються, тому не можна вважати, що на них поширюються положення ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» після втрати нею чинності.
Крім того, пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» визначено, що ця норма права застосовується лише до договорів, які підписані до 01.01.2020. Саме у цьому випадку правовідносини з оплати участі в інфраструктурі населеного пункту є триваючими та до них можуть застосовуватись положення норми права, що втратила чинність. Якщо ж договори під час дії цієї норми укладено не було, то немає підстав вважати, що такі правовідносини виникли та тривають (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі №643/21744/19).
У вищенаведеній постанові Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання відступу від правових позицій касаційних судів та визначаючи належний спосіб захисту порушеного права, наголосила на тому, що:
- з 01.01.2020 скасовано дію ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яка передбачала обов`язкове укладення договору, тому визнання судом договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладеним та встановлення цивільних прав та обов`язків сторін договору на майбутнє на підставі нормативно-правового акта, який було скасовано, суперечитиме принципу правової визначеності та не дозволить суду захистити право сторони належним способом. Відтак якщо на час здачі новозбудованого об`єкта до експлуатації або ухвалення судового рішення було скасовано норму статті закону, яка зобов`язувала укласти договір про участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, то суд не має підстав для задоволення позову обраним позивачем способом, а саме: зобов`язати укласти договір або визнати договір укладеним;
- у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.07.2020 у справі № 909/1143/19, від 30.09.2020 у справі № 904/4442/19, від 04.02.2021 у справі № 904/2468/19 та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27.05.2021 у справі № 201/14195/18 суди розглянули спори про визнання укладеним договору про пайову участь замовника будівництва у створенні та розвитку інфраструктури населеного пункту при чинності на час виникнення спірних правовідносин та на момент звернення позивача до суду норми ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яка зобов`язувала замовника будівництва укласти вказаний договір, однак за відсутності вказаної норми на час розгляду справи. Водночас у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.01.2021 у справі № 922/267/20 та від 23.03.2021 у справі № 904/454/18 суди розглянули вказані вище спори при втраті чинності норми ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» ще на час звернення позивача до суду, однак вона також була чинною на час виникнення спірних правовідносин;
- відмовляючи у задоволенні позовних вимог, касаційні суди дійшли висновку про те, що необхідною умовою для укладення договору за рішенням суду є наявність на час виникнення правовідносин відповідних положень закону про обов`язковість укладення договору. Однак, оскільки станом на час розгляду справи відсутнє положення закону, яке б зобов`язувало відповідача укласти з позивачем договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, суд не наділений повноваженнями визнати укладеним такий договір, обов`язковість якого для відповідача законом не передбачена;
- зазначені висновки касаційного суду узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у цій справі, а тому підстав для відступу від правових висновків Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду немає;
- у зв`язку з відмовою забудовника від укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту права органу місцевого самоврядування на отримання коштів на розвиток інфраструктури населеного пункту є порушеними і в органу місцевого самоврядування виникає право вимагати стягнення коштів, обов`язок сплати яких був встановлений законом. У такому разі суд має виходити з того, що замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже, зобов`язаний повернути ці кошти на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України;
- у разі порушення зобов`язання з боку замовника будівництва щодо участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту у правовідносинах, які виникли до внесення змін у законодавство щодо скасування обов`язку замовника будівництва укласти відповідний договір, орган місцевого самоврядування вправі звертатись з позовом до замовника будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів. Саме такий спосіб захисту буде ефективним та призведе до поновлення порушеного права органу місцевого самоврядування.
Приписами ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» було визначено обов`язок у передбачених цим Законом випадках щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту до прийняття такого об`єкта в експлуатацію, а також обов`язок щодо укладення відповідного договору про пайову участь, положеннями якого мала бути визначеною належна до перерахування сума (розмір пайової участі).
При цьому, ч. 9 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» було передбачено, що договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.
Між тим, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» було виключено з 01.01.2020.
Таким чином, починаючи з 01.01.2020, передбачений до цього ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» обов`язок замовників забудови земельної ділянки у населеному пункті щодо необхідності укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту перестав існувати.
Разом з тим, законодавцем під час внесення змін до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (шляхом виключення ст. 40 вказаного Закону на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні») було чітко встановлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (абзац другий пункт 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні») у таких розмірах та порядку:
1) розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом):
- для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта;
- для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування;
3) замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва;
4) пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію;
5) кошти, отримані як пайова участь, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту;
6) інформація щодо сплати пайової участі зазначається у декларації про готовність об`єкта до експлуатації або в акті готовності об`єкта до експлуатації.
Суд зауважує, що передбачений Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» порядок пайової участі замовника будівництва було впроваджено законодавцем для: (1) об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01.01.2020 не були укладені; (2) об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році.
У вказаних двох випадках, враховуючи вимоги пп. 3, 4 абз. 2 п. 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, а також сплатити пайову участь грошовими коштами до прийняття цього об`єкта в експлуатацію.
Системний аналіз зазначених норм та обставин дає підстави для висновку, що обов`язок замовника будівництва щодо звернення у 2020 році до відповідного органу місцевого самоврядування з заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва виникає: для об`єктів, будівництво яких розпочато у попередні роки, якщо станом на 01.01.2020 вони не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені, - протягом 10 робочих днів після 01.01.2020; для об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році, - протягом 10 робочих днів після початку такого будівництва.
Наведене свідчить про те, що норми абз. 1 та 2 п. 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» не перебувають у взаємозв`язку та не є взаємодоповнюючими.
Аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена в постановах від 20.07.2022 у справі № 910/9548/21, від 13.12.2022 у справі № 910/21307/21, від 20.02.2024 у справі № 910/20216/21 та від 23.05.2024 у справі № 915/149/23.
Як зазначалося судом вище, згідно сертифікату про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів від 25.10.2022 № ІУ122221013365, виданого Державною інспекцією архітектури та містобудування України, вказаний вище об`єкт прийнято в експлуатацію. У сертифікаті та акті готовності № AC01:1699-5957-4038-3134 зазначено, що будівництво розпочато 30.01.2020 та завершено 12.08.2022
А тому у відповідача, як замовника, виник обов`язок протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до Ради із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва та після отримання розрахунку пайової участі щодо об`єкта будівництва сплатити її до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію.
Натомість, у матеріалах справи відсутні та відповідачем до суду не подано жодного доказу на підтвердження звернення до Ради протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта з заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, як і не надано доказів сплати пайової участі.
Судом встановлено, що прокурор здійснив розрахунок пайової участі на підставі приписів Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" з урахуванням величини загальної площі квартир об`єкта будівництва та показників опосередкованої вартості спорудження житла, які діяли на момент введення об`єкта в експлуатацію.
При цьому прокурором не враховано, що відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 22.09.2021 у справі № 904/2258/20, пайовий внесок замовника у створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту має розраховуватися саме на підставі нормативно-правових актів, чинних на момент виникнення у замовника будівництва обов`язку щодо сплати пайового внеску, а не на той момент, коли орган місцевого самоврядування дізнався про його несплату замовником, оскільки одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію відповідно до частини 2 статті 331 ЦК України забудовник стає власником забудованого об`єкта, а відтак правовідносини забудови земельної ділянки припиняються. Подібні висновки також викладені в постанові Верховного Суду від 12.08.2025 у справі № 910/6623/24 та враховані апеляційним господарським судом при ухваленні оскаржуваної постанови.
У постанові від 11.12.2025 року Верховний Суд зазначив, що застосування прокурором при здійсненні розрахунку розміру пайової участі нормативів, які не діяли станом на момент виникнення у відповідача обов`язку щодо його сплати, суперечить приписам статті 5 Цивільного кодексу України, оскільки станом на момент виникнення між сторонами спірних відносин положеннями підпункту 4 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" було визначено, що пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію.
Про те, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 22.09.2021 у справі № 904/2258/20, зазначено також в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025, якою повернуто справу № 914/169/25 відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду, а також у постанові від 17 лютого 2026 року по справі № 914/169/25.
Перевіривши вказаний розрахунок пайової участі, суд дійшов висновку про те, що пайовий внесок замовника у створення та розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури населеного пункту має розраховуватися саме на підставі нормативно-правових актів, чинних на момент виникнення в замовника будівництва обов`язку щодо сплати пайового внеску, а тому заперечення відповідача в цій частині суд визнає обґрунтованими. 
Отже, обов`язок зі сплати пайового внеску у відповідача виник саме в момент початку будівництва, тобто 30.01.2020 року.
На момент початку будівництва був чинним наказ Міністерства розвитку громад та територій України від 02.12.2019 р. № 286 (втратив чинність на підставі наказу від 26.06.2020 р. № 151), яким затверджено показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України (розраховані станом на 01.10.2019) та яким по Полтавській області вартість 1 кв.м. загальної площі квартир будинку встановлено на рівні 11 179,00 грн.
По житловим приміщеннях:
8 634 кв. м (площа квартир) х 11 179,00 грн. (опосередкована вартість) х 2 % = 1930389,72 грн.
Щодо нежитлових приміщень:
2 778 кв. м. (площа нежитлових приміщень) х 11 179,00 грн. (опосередкована вартість) х 4 % = 1 242 210,48 грн.
Разом: 1930389,72 грн.+ 1 242 210,48 грн.=3 172 600,20 грн.
У випадку, якщо замовником об`єкта будівництва не буде дотримано передбаченого «Прикінцевими та перехідними положеннями» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» обов`язку щодо перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі) саме до дати прийняття такого об`єкта в експлуатацію, то, враховуючи викладені у постанові від 14.12.2021 у справі №643/21744/19 висновки Великої Палати Верховного Суду, належним та ефективним способом захисту є звернення в подальшому органів місцевого самоврядування з позовом до замовників будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі ст. 1212 ЦК України.
Така позиція підтримана Верховним Судом, зокрема, в постановах від 20.07.2022 у справі № 910/9548/21, від 13.12.2022 у справі № 910/21307/21, від 07.09.2023 у справі № 916/2709/22.
Так, за умовами частин 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Згідно з ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.
Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, у тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.05.2019 у справі №917/803/18.
Невиконання грошового зобов`язання кваліфіковане судом як його порушення у розумінні Цивільного кодексу України, а самого відповідача визначено таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання у розумінні частини першої статті 612 цього Кодексу.
Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статті 625 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.
Отже, за розрахунком суду, з урахуванням наведених норм та актуальних правових позицій Верховного Суду, розмір пайового внеску, який відповідач повинен був сплатити до дати введення будівництва в експлуатацію який слід стягнути з відповідача на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України, складає 3 172 600,20 грн.
Відповідно судом здійснено і перерахунок 3% річних та інфляційних на підставі ст. 625 ЦК України на суму 3 172 600,20 грн. за період прострочення з 26.10.2022 по 01.01.2026 (даний період нарахування заявлено прокурором у позові).
За розрахунками суду 3% річних, нарахованих на заборгованість зі сплати внесків за період з 26.10.2022 по 01.01.2026, становить 303 265,81 грн., розмір інфляційних нарахувань за цей же період становить 914 473,52  грн. (розрахунок суду залучено до матеріалів справи).
Разом: 3 172 600,20 (сума боргу) + 914 473,52 (інфляційне збільшення) + 303 265,81 (3% річних) = 4 390 339,53 грн.
В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Стосовно заперечень відповідача, то суд враховує яких приписи ст. 161 ГПК України, згідно яких при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.
При цьому, згідно ч. 4 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.
Отже, суд розглядає заперечення відповідача, наведені в його заявах по суті. 
У відзиві відповідач вказував на безпідставність врахування цін 2022 року та віднесення допоміжних площ будинку до загальної нежитлової площі. Також зазначив про неврахування витрат ТзДВ «Полтавтрансбуд» на будівництво 13 інженерних мереж за об`єктом «Нове будівництво багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури по площі Павленківській, 3в в м. Полтаві». Будівництво зовнішніх інженерних мереж здійснювалося поза межами земельної ділянки забудови та фактично спрямоване на створення (поліпшення) об`єктів інженерної інфраструктури територіальної громади м. Полтави. У результаті виконання зазначених робіт відповідні мережі створені та функціонують як елементи інженерної інфраструктури міста Полтави та забезпечення житлово-комунальних потреб будинку за адресою: м. Полтава, площа Павленківська, 3В». Відповідно, остаточний розмір пайової участі можна визначити лише після передачі у комунальну власність інженерних мереж та остаточного зведення їх вартості і законодавчо встановленому розміру пайової участі у 2020 році. Крім того, прокурор у даній справі є неналежним позивачем, а звернення до суду з даним позовом здійснено з порушенням вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та норм Господарського процесуального кодексу України, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Судом вище враховані обґрунтовані заперечення відповідача про безпідставність застосування прокурором цін 2022 року ( показників опосередкованої вартості спорудження житла, які діяли на момент введення об`єкта в експлуатацію). 
Суд вважає необґрунтованими твердження відповідача про помилковість віднесення допоміжних площ будинку до загальної нежитлової площі, а також посилання відповідача на висновок експерта Полтавського науково-дослідного експертно криміналістичного центру МВС України КСЕ-19/117-26/6856 від 29.04.2026 року, згідно якого загальна площа вбудованих нежитлових приміщень (приміщення громадського призначення на 1-му поверсі) становить 240,33м2, на які і повинні нараховуватись пайові внески, тоді як допоміжні приміщення (сходові клітини, коридори, технічні приміщення, ліфтові холи тощо) не відносяться до об`єктів нежитлового призначення.
Як визначено у ст. 98 Господарського процесуального кодексу України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.
Висновок експерта є рівноцінним засобом доказування у справі, поруч з іншими письмовими, речовими і електронними доказами, а оцінка його як доказу здійснюється судом у сукупності з іншими залученими до справи доказами за загальним правилом ст. 86 Господарського процесуального кодексу України.
Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №910/21067/17, від 15.06.2021 у справі №916/2479/17 та від 16.07.2024 у справі №910/7328/23.
При перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на поставлені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи (схожа правова позиція наведена в постановах Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №520/8073/16, від 12.02.2020 у справі №457/906/17, від 15.06.2021 у справі №916/2479/17, від 07.06.2022 у справі №916/302/16).
Суд зазначає, що предметом доказування у цій справі є встановлення обставин внесення або невнесення відповідачем коштів пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, при цьому обчислення суми коштів пайової участі не потребує спеціальних знань, адже їх розмір визначається шляхом математичних розрахунків з урахуванням вищенаведених норм законодавства, що віднесено до компетенції суду, а тому суд відхиляє посилання відповідача на цей доказ. 
Разом з тим, визначення розміру житлових та нежитлових площ судом взято із відповідної документації, яка залучена до матеріалів справи. 
Суд погоджується із прокурором, що допоміжні приміщення самі по собі не є житловою площею, не є частиною квартир, в них не проживають люди, однак без них житловий будинок не може існувати. Відтак, на законодавчому рівні вони враховані при визначенні розміру пайової участі.
У листі Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 02.08.2000 № 7/3-773 зазначено, що визначення опосередкованої вартості спорудження житла провадиться по кварталах, при цьому враховуються подорожчання вартості матеріально-технічних ресурсів, які виникають упродовж кварталу по регіонах України, та інших складових вартості будівництва. Опосередкована вартість одного квадратного метра загальної площі житла враховує вартість: загальнобудівельних робіт будинку; монтажу інженерного обладнання, електромеханічного та іншого устаткування; благоустрою та зовнішніх (внутрішньомайданчикових) інженерних мереж. 
Тобто при визначенні опосередкованої вартості житла враховуються витрати на будівництво всього об`єкту у цілому, а не лише квартир та нежитлових приміщень у ньому, тож і при визначенні розміру пайового внеску має враховуватись загальна площа об`єкту будівництва.
Суд також враховує численні правові висновки Верховного Суду з цього питання, в тому числі і ті, на які посилається сам відповідач, які свідчать про те, що при визначенні розміру заборгованості із сплати пайової участі застосовуються приписи Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» з урахуванням величини загальної площі квартир та нежитлових приміщень об`єкта будівництва, в тому числі і допоміжних, та показників опосередкованої вартості спорудження житла.
Згідно правової позиції Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, яка викладена у постанові від 09.07.2020 у справі №910/9641/19, щодо звільнення від сплати коштів пайової участі замовників об`єктів будівництва за умови спорудження на цій земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури, то остання застосовується у випадку, коли замовник будівництва об`єкта основного призначення на виділеній йому під таке будівництво земельній ділянці одночасно з будівництвом об`єкта споруджує на цій земельній ділянці об`єкт соціальної інфраструктури, який призначений для обслуговування мешканців відповідного мікрорайону чи району - дошкільний чи навчальний заклад, заклади медичного чи оздоровчого призначення, центри соціальної реабілітації чи соціальної допомоги, інтернати, будинки пристарілих, соціальні аптеки, будівлі побутового обслуговування, громадського харчування тощо, які замовник будівництва погоджується збудувати добровільно за погодженням із органом місцевого самоврядування в рамках планового забезпечення відповідної території (мікрорайону, району) необхідним елементом соціальної інфраструктури згідно з відповідною затвердженою містобудівною документацією на місцевому рівні (генеральний план населеного пункту, план зонування території, детальний план території).
Частиною 3 ст. 2 ГПК України передбачено, що однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.
Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.
Суд зазначає, що відповідачем не представлено до матеріалів справи належних та допустимих доказів спорудження ним об`єктів будівництва, які надають йому право на пільгу, звільнення від сплати пайової участі, та передачі таких об`єктів в комунальну власність. 
При цьому інші доводи та заперечення сторін судом почуті, проте не оцінюються як обґрунтовані та правомірні, оскільки не впливають на зроблені судом висновки
Щодо наявності у прокурора підстав для представництва інтересів держави.
Пунктом 3 ст. 131-1 Конституції України визначено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Відповідно до абз. 1 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Виходячи з системного аналізу наведених правових норм, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.
У постанові Верховного Суду від 08.02.2019 у справі №915/20/18 суд касаційної інстанції зазначив, що інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також й у захисті прав та свобод місцевого самоврядування, яке не має загальнодержавного характеру, але спрямоване на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи.
У постанові від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що сам факт не звернення до суду ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси територіальної громади, свідчить про те, що зазначений орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.
Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 для підтвердження судом підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді у випадку, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган, достатнім є дотримання прокурором порядку повідомлення, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», та відсутність самостійного звернення компетентного органу до суду з позовом в інтересах держави протягом розумного строку після отримання такого повідомлення.
Із змісту позовної заяви вбачається, що прокурор в обґрунтування наявності підстав для представництва посилається на те, що встановлено наявність підстав для представництва в суді інтересів держави у сфері бюджетних правовідносин, зокрема за фактом невиконання замовником будівництва свого обов`язку з перерахування до місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі) та внаслідок чого безпідставного збереження у себе грошових коштів.
В Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування (стаття 7 Конституції України).
Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.
В силу статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Згідно зі статтею 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону.
Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
Статтею 181 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.
В силу пункту 4-1 частини першої статті 71 Бюджетного кодексу України кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту спрямовуються до бюджету розвитку місцевого бюджету.
За умовами статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, зокрема, на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності.
Органам місцевого самоврядування надано широкі права для здійснення економічного і соціального розвитку на своїй території. Так, частинами першою та другою статті 143 Конституції України передбачено, зокрема, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.
Таким чином, завданням органу місцевого самоврядування є забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності.
Для реалізації наданих повноважень місцеві ради мають право звертатися до суду та здійснювати інші функції і повноваження у спосіб, передбачений Конституцією та законами України.
Отже, уповноваженим державою органом у спірних правовідносинах є Полтавська міська рада, яка є органом, що представляє інтереси жителів територіальної громади міста Полтави та діє в її інтересах у галузі бюджету, фінансів, цін та у галузі будівництва, а також яка відповідно до статті 181 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» має повноваження звертатись до суду з метою реалізації повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.
Однак, Радою, як органом, уповноваженим на здійснення відповідних функцій держави у спірних правовідносинах, дій, спрямованих на здійснення захисту територаільної громади м. Полтави, вжито не було.
Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що у даному випадку прокурором підтверджені підстави для представництва інтересів держави особі Ради і дотримано передбачений ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» порядок реалізації такого захисту.
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно з положеннями 13 Господарського процесуального кодексу України. судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до частини 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України" від 28.10.2010р. №4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
Відповідно до ч. 23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України" за заявою №63566/00 суд нагадує, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.
При цьому суд зазначає, що згідно вимог ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З урахуванням наведеного суд задовольняє позовні вимоги в сумі 4 390 339,53 грн., в тому числі 3 172 600,20 грн сума боргу, 914 473,52 грн інфляційне збільшення та 303 265,81 грн. 3 % річних, нарахованих на заборгованість зі сплати внесків за період з 26.10.2022 по 01.01.2026. 

У відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України сплачений позивачем судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 232-233, 237-238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ: 

1. Позовні вимоги задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю "ПОЛТАВТРАНСБУД" (вул. Європейська, 107, м. Полтава, 36002 ідентифікаційний код ЄДРПОУ 01377190) на користь на користь Полтавської міської ради (вул. Соборності, 36, м. Полтава, 36000, код ЄДРПОУ 24388285, населений пункт: Полтавська міська ТГ Отримувач: ГУК у Полт.обл/тг м. Полтава/24170000, Код отримувача (ЄДРПОУ): 37959255 Банк отримувача: Казначейство України (ел. адм. подат.), Номер рахунку (ІВАN): UА658999980314161921000016719 Код класифікації доходів бюджету: 24170000 Найменування коду класифікації доходів бюджету: Надходження коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту) 4 390 339,53 грн.
3. Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю "ПОЛТАВТРАНСБУД" (вул. Європейська, 107, м. Полтава, 36002 ідентифікаційний код ЄДРПОУ 01377190) на користь Полтавської обласної прокуратури (вул. 1100 - річчя Полтави, 7, м. Полтава, 36000, код ЄДРПОУ 02910060, реєстраційний рахунок №UA118201720343130001000006160, банк ДКСУ м. Київ) 52 684,08 грн витрати по сплаті судового збору.
Видати накази із набранням цим рішенням законної сили.
4. В іншій частині позову відмовити. 

Повне рішення складено і підписано 15.06.2026 року
Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в строк, встановлений ст.256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому ст.257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Тимощенко О.М.