Справа №588/549/25 	Головуючий у суді 1-ї інстанції - Огієнко О. О.	
Номер провадження 33/816/268/26 	Суддя-доповідач Рунов В. Ю. 	
Категорія  44 КУпАП  	  	

ПОСТАНОВА
Іменем України

10 квітня 2026 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю., з участю секретаря судового засідання Кислої Ю. М., розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми справу про адміністративне правопорушення № 588/549/25 за апеляційною скаргою захисника ПИРОГОВОЇ О. Т. на постанову судді Тростянецького районного суду Сумської області від 22.04.2025, якою 

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1 

визнаний винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 44 КУпАП,
учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:
захисника – адвоката Пирогової О. Т.,

установив:

У поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_2 – адвокат ПИРОГОВА О. Т. просить скасувати постанову судді, а провадження в справі закрити у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу правопорушення, оскільки протокол про адміністративне правопорушення не відповідає вимогам ч. 1 ст. 44 КУпАП. Крім того, питання осудності ОСОБА_2 залишилося не з`ясованим у суді першої інстанції.
Постановою судді Тростянецького районного суду Сумської області від 22.04.2025 ОСОБА_2 визнаний винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 44 КУпАП, і на нього накладене стягнення у виді штрафу в розмірі 850 грн.
Згідно постанови судді, ОСОБА_2 14.03.2025 близько 11 год. 00 хв. у м. Тростянець по вул. Шкільна, 11/4 незаконно зберігав наркотичні речовини за місцем мешкання, а саме екстракт канабісу масою 0,12 г.
Вислухавши доводи захисника Пирогової О. Т., яка підтримала свою апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно ч. 1 ст. 2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України, а згідно положень ст. 9 Конституції України, ст. 19 ЗУ «Про міжнародні договори» та ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» усталена судова практика Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.
Відповідно ст. 1, завданням КУпАП є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством, а згідно ст. 245 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Доказами в справі є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність чи відсутність правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, які встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до відповідальності, свідків тощо (ч. 1 ст. 251 КУпАП).
Порядок збору та процесуального закріплення доказів визначений законодавством України про адміністративні правопорушення, а тому як доказ протокол про адміністративне правопорушення може бути використаний у відповідній справі тільки в тому випадку, якщо він складений в порядку і з джерел, передбачених законом. При цьому необхідно враховувати, що у справі протокол про адміністративне правопорушення є не тільки джерелом доказів, але й виступає ще як юридичний документ акт (процесуальна дія і процесуальне рішення компетентної особи, яка уповноважена його складати), який свідчить про порушення компетентною особою Національної поліції справи про адміністративне правопорушення (ст. 254, 255 КУпАП), тому є не тільки обов`язковим процесуальним документом, але і займає ключове положення серед інших джерел (доказів), а згідно ч. 2 обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 цього Кодексу.
З наведеного слідує, що при складанні протоколу про адміністративне правопорушення уповноважена особа зобов`язана не лише формально зафіксувати обставини події, а й долучити належні та допустимі докази, які підтверджують викладені у протоколі фактичні дані. До таких обставин, зокрема, належать: подія правопорушення (час, місце, спосіб та інші істотні умови його вчинення), форма вини (умисел або необережність), мотив і мета вчинення правопорушення, якщо вони мають значення для правильної кваліфікації діяння. Зазначені докази повинні бути достатніми для встановлення всіх елементів складу адміністративного правопорушення, включаючи об`єктивну та суб`єктивну сторони, а також підтверджувати суб`єктність особи, тобто її здатність нести адміністративну відповідальність.
З матеріалів справи вбачається, що постановою дізнавача СД ВП № 1 (м. Тростянець) Охтирського РВП ГУНП в Сумській області Янова С. В. від 27.03.2025 кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12025205490000017 від 01.03.2025 за ч. 1 ст. 309 КК відносно ОСОБА_2 , закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального проступку.
01.04.2025 уповноваженою особою ВП № 1 (м. Тростянець) Охтирського РВП ГУНП в Сумській області відносно ОСОБА_2 складено протокол про адміністративне правопорушення серії ВАД № 602795 за ч. 1 ст. 44 КУпАП.
До вказаного протоколу було долучено: витяг з ЄРДР № 12025205490000017 від 01.03.2025; ухвалу слідчого судді Тростянецького районного суду Сумської області від 11.03.2025 про дозвіл на проведення обшуку; протокол обшуку від 14.03.2025; пояснення ОСОБА_2 ; постанову від 14.03.2025 про приєднання до провадження речових доказів; дві постанови від 14.03.2025 про призначення судової експертизи наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів; висновки експертів № СЕ-19/119-25/4593-НЗПРАП та № СЕ-19/119-25/4597-НЗПРАП від 24.03.2025; копію паспорта ОСОБА_2 ; лист ІНФОРМАЦІЯ_2 № 1/1530 від 24.03.2025 про те, що ОСОБА_2 не перебуває на обліку; лист КНП «Тростянецька міська лікарня» Тростянецької міської ради № 01-14/1178 від 24.03.2025, згідно якого ОСОБА_2 перебуває на обліку у лікаря психіатра; довідку до акта огляду МСЕК № 666822 серії 12 ААВ, з якої вбачається, що ОСОБА_2 має ІІ групу інвалідності; посвідчення серії ДДА від 126540 про надання ОСОБА_2 державної соціальної допомоги як особі з інвалідністю; ордер про надання правничої допомоги ОСОБА_2 адвокатом Пироговою О. Т. від 27.03.2025; постанову про закриття кримінального провадження № 12025205490000017 від 01.03.2025.
Під час судового розгляду захисником ОСОБА_2 – адвокатом Пироговою О. Т. було заявлено клопотання про повернення матеріалів справи про адміністративне правопорушення на дооформлення з підстав невідповідності протоколу вимогам КУпАП, зокрема у зв`язку з тим, що в протоколі не зазначено факти перебування ОСОБА_2 на обліку у лікаря-психіатра та його інвалідність, а також відсутністю висновку про психічний стан останнього.
Своєю постановою від 22.04.2025 суддя суду першої інстанції у задоволенні вказаного клопотання захисника відмовив, мотивуючи рішення тим, що протокол відповідає вимогам закону, а обставини, на які посилався захисник, є додатковими відомостями про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, та можуть бути встановлені у судовому засіданні.
Також захисником було заявлено клопотання про призначення амбулаторної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_2 через перебування останнього на обліку і лікаря-психіатра та його ІІ групу інвалідності. Крім того, захисник просила витребувати з Тростянецької міської лікарні амбулаторну картку ОСОБА_2 .
Розглянувши вказане клопотання, суддя дійшов висновку, що оскільки згідно пояснень ОСОБА_2 він один раз на пів-року відвідує лікаря-психіатра та востаннє перебував на стаціонарному лікуванні 2 роки тому, жодних доказів про те, що в період з березня по квітень 2025 р. у ОСОБА_2 відбулося загострення хвороби чи він звертався до лікарів, надано не було, то підстави для витребування медичних документів та призначення експертизи були відсутні. При цьому суддею наголошено на тому, що положеннями КУпАП не врегульовано питання проведення судово-психіатричної експертизи при розгляд справ про адміністративні правопорушення, на чому ЄСПЛ звернув увагу в своєму рішенні від 26.02.2015 у справі «Заїченко проти України № 2».
За наслідками розгляду протоколу про адміністративне правопорушення, суддя суду першої інстанції дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_2 у незаконному зберіганні наркотичних засобів.
Разом з тим, висновки судді суду першої інстанції про ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 44 КУпАП, за обставин, викладених у постанові, є необґрунтованими, належним чином не умотивовані, оскільки суддя при розгляді справи зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинене правопорушення, чи винна особа в його вчиненні, чи підлягає вона відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ст. 280 КУпАП). Суддя оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (ст. 252 КУпАП).
Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження в справах здійснюється на основі суворого додержання законності (ч. 1 і ч. 2 ст. 7 КУпАП), а згідно ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, гласність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Суб`єктом правопорушення, передбаченого ст. 44 КУпАП, може бути виключно фізична осудна особа, яка досягла віку, з якого може наставати адміністративна відповідальність (16 років) та яка вчила протиправне діяння.
Обов`язковою ознакою суб`єкта правопорушення є його осудність, тобто тільки осудна особа здатна правильно оцінювати фактичні обставини вчинюваного нею діяння, усвідомлювати його суспільно небезпечний характер, керувати своїми діями (бездіяльністю), і тільки осудна особа підлягає адміністративній відповідальності й стягненню.
Осудність характеризується двома критеріями – медичним (біологічним) і юридичним (психологічним). Медичний критерій визначає здоровий стан психіки особи, відсутність певних психічних захворювань, недоліків розумового розвитку. Юридичний критерій полягає у здатності особи усвідомлювати характер своїх суспільно небезпечних дій (бездіяльності) та керувати ними.
Якщо виникає сумнів з приводу осудності, то відповідні органи, у провадженні яких знаходиться справа про адміністративне правопорушення, призначають судово-психіатричну експертизу (ст. 273 КУпАП).
Крім того, ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримуватися принципу правової визначеності (п. 53 рішення від 06.11.2008 у справі «Єлоєв проти України» (Yeloyev v. Ukraine), заява № 17283/02); п. 19 рішення від 18.12.2008 у справі «Новік проти України» (Novik v. Ukraine), заява № 48068/06), а КСУ у п. 3.4 і 3.6 свого рішення від 11.10.2011 (справа № 10-рп/2011), аналізуючи положення міжнародних актів, наголосив, що «не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення», а відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним, поширивши тим самим певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності. ЄСПЛ також за певних умов поширює стандарти Конвенції для кримінального провадження на справи про адміністративні правопорушення (рішення від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12; рішення від 09.06.2011 у справі «Лучанінова проти України» (Luchaninova v. Ukraine), заява № 16347/02); рішення від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine), заява № 7460/03).
Виходячи із системного аналізу законодавства України, усталеної судової практики ЄСПЛ, апеляційний суд приходить до переконання, що зазначена справа про адміністративне правопорушення для цілей ст. 6 Конвенції належить до справ із обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення. Відтак, на цю категорію справ поширюються гарантії ст. 6 Конвенції, що у свою чергу надає можливість застосувати аналогію закону, тобто застосувати у межах своєї компетенції до КУпАП інші норми закону, зокрема положення КПК, які регламентують відповідні правовідносини, так як КУпАП не передбачає порядку і процедури перегляду справ за нововиявленими обставинами, що є невід`ємним правом (правом на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції), а для суддів усіх інстанцій – важливим елементом законного і справедливого правосуддя, оскільки мова не йде про норми, які встановлюють виключення або спеціальне правове регулювання.
Так, відповідно ч. 1, 2 ст. 242 КПК, експертиза проводиться експертною установою, експертом або експертами, яких залучають сторони кримінального провадження або слідчий суддя за клопотанням сторони захисту у випадках та порядку, передбачених ст. 244 цього Кодексу, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання. права. Слідчий або прокурор зобов`язані забезпечити проведення експертизи щодо, зокрема, визначення психічного стану підозрюваного за наявності відомостей, які викликають сумнів щодо його осудності, обмеженої осудності.
Положеннями ч. 1 ст. 332 КПК визначено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених ст. 242 цього Кодексу, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам.
Повертаючись до матеріалів справи, слід зазначити, що уповноваженою особою, яка склала відносно ОСОБА_2 протокол про адміністративне правопорушення, не було долучено жодних належних і допустимих доказів, які б підтверджували його суб`єктність як особи, здатної нести адміністративну відповідальність. Водночас у матеріалах справи містилися відомості, що об`єктивно викликали сумніви щодо його осудності, зокрема інформація з медичного закладу, довідка до акта огляду МСЕК та відповідне посвідчення, які свідчили про можливі психічні розлади.
Незважаючи на це, а також попри заявлене стороною захисту клопотання про необхідність з`ясування психічного стану ОСОБА_2 , суддею не було вжито жодних заходів для повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема не призначено судово-психіатричну експертизу з метою встановлення його осудності на момент вчинення інкримінованого діяння.
Відповідно, за відсутності належного встановлення суб`єкта правопорушення та без дослідження суб`єктивної сторони діяння, зокрема здатності особи усвідомлювати свої дії та керувати ними, висновок судді суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_2 є передчасним, необґрунтованим та таким, що не ґрунтується на належних доказах. При цьому, посилання судді на рішення ЄСПЛ у справі «Заїченко проти України № 2» є таким, що не підлягає застосуванню до спірних правовідносин у цій справі.
Обставини зазначеної справи істотно відрізняються від даної, оскільки вона стосувалася примусового поміщення особи до психіатричного закладу для проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи, що фактично становило позбавлення свободи та потребувало особливо суворих процесуальних гарантій.
Натомість у цій справі стороною захисту порушувалося питання виключно про призначення амбулаторної судово-психіатричної експертизи, яка не пов`язана з ізоляцією особи чи обмеженням її свободи пересування, а відтак не становить втручання такого рівня інтенсивності, як у згадуваній справі ЄСПЛ.
Таким чином, правові висновки, сформульовані у зазначеному рішенні, стосуються виключно випадків застосування примусових заходів, пов`язаних із фактичним позбавленням свободи, і не можуть тлумачитися розширено як заборона або обмеження призначення амбулаторної експертизи для з`ясування психічного стану особи. Більше того, у контексті цієї справи відмова судді від призначення амбулаторної експертизи, попри наявність обґрунтованих сумнівів щодо осудності особи, фактично призвела до неповного з`ясування обставин справи, що суперечить вимогам повного, всебічного та об`єктивного дослідження доказів.
Отже, наведене рішення не тільки не підтверджує позицію суду, а навпаки – свідчить про необхідність дотримання належних процесуальних гарантій, однією з яких у даному випадку було саме призначення відповідної експертизи.
Відповідно ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства, а згідно ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно закону, що також закріплено і в ч. 1 ст. 6 Конвенції, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.
Обґрунтованість судового рішення означає відповідність висновків судді у постанові фактичним обставинам, які підлягають доказуванню у справі, і винесення обґрунтованої постанови є результатом пізнання суддею цих обставин, які в обов`язковому порядку повинні бути підтверджені доказами.
Ухвалення суддею суду першої інстанції необґрунтованого та невмотивованого рішення є безумовною підставою для його скасування через порушення норм процесуального права, оскільки право на отримання належним чином умотивованого судового рішення є процесуальним елементом і складовою «права на справедливий суд», гарантованого ст. 6 Конвенції та національним законодавством України, які містить гарантії справедливого судочинства. ЄСПЛ неодноразово вказував, що «право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони» (п. 29-30 рішення від 09.12.1994 у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain); інші рішення ЄСПЛ у справах «Ван де Гурк проти Нідерландів» (Van de Hurk v. the Netherlands); «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain); «Кузнєцов та інші проти Росії» (Kuznetsov and Others v. Russia).
Вартою уваги в контексті вмотивованості постанови судді є правова позиція, викладена в окремих рішеннях ЄСПЛ, зокрема у рішенні № 19997/02 від 15.02.2007 в справі «Болдя проти Румунії» (Boldea v. Romania), згідно якої «суд першої інстанції не здійснив розгляд усіх складових елементів правопорушення і зовсім не аналізував надані докази, що йому б надало можливість, у разі необхідності, ухвалити вмотивоване рішення, чого йому в справі не вдалося зробити».
Оскільки суддею суду першої інстанції не надана належна правова оцінка усім наявним в справі доказам (як окремо кожному доказу, так і в їх сукупності), тому постанову не можна вважати законною, обґрунтованою та належним чином умотивованою, у зв`язку з чим це рішення підлягає скасуванню через неправильне застосування суддею суду першої інстанції норми матеріального права і порушення норм процесуального права.
Разом з тим, оскільки з`ясування вказаних питань є вирішальним у цій справі, але водночас апеляційний суд, хоч і має юрисдикцію розглядати як питання права, так і питання факту, але за власною ініціативою не може здійснювати пошук ключових доказів та використовувати їх у своєму рішенні, оскільки встановлені обставини можуть не тільки підтвердити висунуті аргументи, але і спростувати їх, тобто потенційно вони можуть завдати шкоди становищу особи, а тому, за відсутності звернення особи з проханням встановити певні факти чи зібрати конкретні докази, суд обмежується дослідженням лише тих доказів, які були надані особою, яка склала протокол про адміністративне правопорушення, та особою, щодо якої протокол складений.
У рішенні «Гайдашевський проти України» від 06.02.2025 ЄСПЛ установив, що здійснюючи власний пошук доказів та додатково засуджуючи заявника на основі отриманих таким чином доказів, апеляційний суд створив враження плутанини між ролями прокурора і судді та, відповідно, дав підстави для законних сумнівів щодо неупередженості суду з точки зору об`єктивного критерію. З огляду на їхню природу, обґрунтовані сумніви щодо об`єктивної неупередженості апеляційного суду, як це було виявлено у цій справі, не можуть розглядатися як такі, що відповідають ст. 6 Конвенції.
Відповідно ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції є нормами прямої дії, а згідно ч. 2 ст. 62 Основного Закону усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові.
Конституційний Суд України також зауважує, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу (абз. 1-3 п. 4 рішення ВП КСУ щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК від 26.02.2019 № 1-р/2019.
Зазначене узгоджується і з правовою позицією ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (п. 43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey). Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Необхідно, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.
З огляду на викладене та оцінюючи вказаний доказ відповідно вимог ст. 252 КУпАП, апеляційний суд вважає, що протокол про адміністративне правопорушення складений без дотримання вимог закону, оскільки наявні в матеріалах справи докази не підтверджують ті обставини та факти, доведення яких має суттєве значення для встановлення наявності в діях ОСОБА_2 складу правопорушення, а саме, що він є його суб`єктом.
Ретельно дослідивши та перевіривши в ході апеляційного розгляду усі наявні в справі докази, апеляційний суд приходить переконання про відсутність в діях ОСОБА_2 складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 44 КУпАП, за обставин, викладених як в протоколі, так і у постанові судді, оскільки належних, достовірних і допустимих доказів, яких було б достатньо для визнання його винуватим у вчиненні даного правопорушення в судовому засіданні встановлено не було.
На підставі викладеного, оскаржене судове рішення не можна вважати законним, обґрунтованим та належним чином умотивованим, внаслідок чого постанова судді підлягає скасуванню через неправильне застосування суддею суду першої інстанції норми матеріального права і порушення норм процесуального права, а провадження у справі – закриттю на підставі п. 1 ст. 247 і п. 3 ч. 1 ст. 284 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу правопорушення.
Керуючись ст. 294 КУпАП, –

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ПИРОГОВОЇ О. Т. задовольнити частково.
Постанову судді Тростянецького районного суду Сумської області від 22.04.2025 відносно ОСОБА_3 скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням суддею суду першої інстанції норми матеріального права і порушенням норм процесуального права, а провадження у справі на підставі п. 1 ст. 247 і п. 3 ч. 1 ст. 284 КУпАП закрити через відсутність складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 44 КУпАП.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає. 

Суддя 	  В. Ю. Рунов