КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2026 року м. Київ

Унікальний номер справи № 381/6955/25
Апеляційне провадження № 22-ц/824/10888/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,
суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,
за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 19 березня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Ковалевської Л.М., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2025 року представник ТОВ «Українські фінансові операції» - Дідух Є.О. звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив: стягнути з  ОСОБА_1 на користь ТОВ «Українські фінансові операції»заборгованість за договором № 4719615 про надання коштів на умовах споживчого кредиту у розмірі 137 872,58 грн., з яких заборгованість за тілом кредиту - 24 999,98 грн., заборгованість за нарахованими процентами первісним кредитором - 89 247,62 грн., заборгованість за процентами нарахованими позивачем 23 624,98 грн., а також стягнути витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 422,40 грн., 10 000 грн. витрат на правову допомогу. Також, позивач просив застосувати приписи частини 10, 11 статті 265 ЦПК України та встановити для органу (особи), що здійснюватиме примусове виконання судового рішення, обов`язок нараховувати інфляційні втрати та 3 % річних відповідно статті 625 ЦК України, починаючи з дати набрання рішенням законної сили і до моменту його виконання (т. 1 а.с. 1-27).
На обґрунтування позову зазначав, що 08.06.2024 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ОСОБА_1 було укладено договір № 4719615 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, відповідно до якого ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» надало ОСОБА_1 кредит, а ОСОБА_1 зобов`язалась сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором.
Відповідно до п.п. 1.2., 1.3. договору сторони погодили наступні умови: тип кредиту - кредит, сума кредиту - 25 000 грн., строк кредиту - 360 днів: з 08.06.2024 по 03.06.2025 року, періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів. 
На підставі погоджених умов, викладених в п. 2.1. договору, ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» свої зобов`язання перед ОСОБА_1 виконало та надало ОСОБА_1 кредит в сумі 25 000 грн. шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку № НОМЕР_1 , що підтверджується копією довідки платіжного провайдера - ТОВ «ПЕЙТЕК Україна».
Кредитний договір укладений сторонами в електронній формі з використанням електронного підпису, відповідає вимоги Закону України «Про електронну комерцію», при укладення договору сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов та у сторін, відповідно до ст. 11 ЦК України, виникли права та обов`язки, які витікають із кредитного договору.
За даними поденного розрахунку заборгованості за договором № 4719615 від 08.06.2024 у період з 08.06.2024 по 31.03.2025 року включно первісним кредитором було нараховано проценти за користування грошовими коштами загальною сумою 89 247,62 грн.
Умовами договору передбачено, що відповідно до п. 5.1.3 ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» має право укладати договори щодо відступлення права вимоги за договором або договори факторингу з будь-якою третьою особою без окремої згоди клієнта але з обов`язковим повідомленням клієнта про таке відступлення протягом 10 робочих днів з дати такого відступлення.
На підставі договору факторингу № 31-1/03/2025 від 31.03.2025 року ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» відступило, а ТОВ «Українські фінансові операції» набуло право грошової вимоги до відповідача за договором № 4719615 від 08.06.2024 року, загальної сумою заборгованості 126 747,60 грн.
Крім того, в межах строку дії договору, ТОВ «Українські фінансові операції» у період з 31.03.2025 року здійснено нарахування відсотків за 63 календарних днів у розмірі 23624,98 грн. (т. 1 а.с. 1-27).
22 грудня 2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від ОСОБА_1 , в якому остання просила відмовити в задоволенні позовних вимог (т. 2 а.с. 169-183).
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 19 березня 2026 року позов ТОВ «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Українські фінансові операції» суму заборгованості за кредитним договором № 4719615 в розмірі 102 437, 77 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Українські фінансові операції» 4 000, 00 грн як компенсацію понесених витрат на професійну правничу допомогу.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Українські фінансові операції» 1 799, 84 грн як компенсацію витрат зі сплати судового збору (т. 1 а.с. 209-214).
Не погодившись із рішенням міськрайонного суду, 20 квітня 2026 року ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, стягнути з позивача на користь відповідача судовий збір (т. 1 а.с. 222-231 т. 2 а.с. 05-16).
На обґрунтування апеляційної скарги зазначала, що оскаржуване рішення є необґрунтованим та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.
Відповідач не заперечує щодо можливості підписання будь-якого договору одноразовим електронним ідентифікатором, однак, в матеріалах справи відсутні: оферта на укладення кредитного договору, акцепт оферти на укладення кредитного договору, відсутня інформація щодо того, чи проходила особа, яка укладала кредитний договір ідентифікацію, як це передбачено чинним законодавством, відсутні докази проведення такої ідентифікації, відсутні відповідь особи, яка проходила ідентифікацію, про прийняття пропозиції (акцепт), відсутнє підтвердження вчинення електронного правочину, яке повинен був отримати позичальник, при укладення договору.
Матеріали справи не містять жодного доказу, що нібито укладення договору від 08.06.2024 року № 4719615 відбувалось в порядку визначеному чинним законодавством.
Якщо позивач вважає, що відповідач отримував одноразовий ідентифікатор, використовував його для укладення кредитного договору, всі ці обставини повинні бути доведені належними та допустимими доказами, наприклад, інформацією мобільного оператора про належність номера телефону саме відповідачеві, підтвердження направлення смс-повідомлення на цей номер, докази, що саме відповідач реєструвалась в ЕС «кредиторів» позивачем також надані не були, як і не повідомлено, як саме проводилась ідентифікація особи, та не надано доказів такої інформації.
Також, неможливо перевірити підписання оспорюваного кредитного правочину кредитодавцем, адже тільки докази накладення кваліфікованого електронного підпису первісного кредитора можуть слугувати доказом таких фактів.
Враховуючи викладене, судом першої інстанції було безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про витребування оригіналів кредитного договору.
Вважала, що суд першої інстанції безпідставно поклав обов`язок доведення обставин не укладання договору в електронному виді на відповідача, оскільки саме ТОВ «Українські фінансові операції» мало надати суду відповідні докази, як особа, в розпорядженні якої мають перебувати такі докази, та особа, яка мала вчинити активні дії щодо проведення ідентифікації особа відповідача та перерахування на його рахунок коштів.
Також, надані позивачем копії договорів факторингу не містять будь-якої інформації, що могла б свідчити про відступлення права вимоги саме до відповідача, як то ПІБ, номер кредитного договору та інші дані.
Крім того, нарахування відсотків є необґрунтованим, оскільки до кредитних договорів, укладених після 24 грудня 2023 року підлягає застосуванню ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», якою встановлено, що максимальна денна процентна ставка не може перевищувати 1 %, розрахованих згідно з ч. 4 цієї ж статті (т. 1 а.с. 222-231 т. 2 а.с. 05-16).
20 травня 2026 року представник позивача ТОВ «Українські фінансові операції» - адвокат Лисенко Д.В. подав відзив в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, розгляд справи провести за відсутності сторони позивача (т. 1 а.с. 29-31).

Особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Апелянт ОСОБА_1 позивач ТОВ «Українські фінансові операції», його представник - адвокат Лисенко Д.В. про розгляд справи апеляційним судом 18 червня 2026 року були сповіщені, 19 травня 2026 року, кожен окремо, повідомленнями до їх Електронних кабінетів в ЄСІТС із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень. Представник позивача ТОВ «Українські фінансові операції» - адвокат Лисенко Д.В. подав заяву в якій просив розгляд справи провести за відсутності сторони позивача (т. 2 а.с. 20-23, 31).
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою. 
Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. 
Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).
Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 08.06.2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір № 4719615 про надання коштів на умовах споживчого кредиту (т. 1 а.с. 35-58).
На умовах, встановлених договором, ТОВ «Лінеура Україна» зобов`язується надати клієнту грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а ОСОБА_1 зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором.
Відповідно до п. 1.2. тип кредиту - кредит, сума кредиту складає 25 000 грн.
Згідно із п. 1.3 Договору строк кредиту 360 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів.
Відповідно до п. 3.1. договору, проценти, що нараховуються за цим договором є платою за користування кредитом. Нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом протягом строку кредиту, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод "факт/факт".
Пунктом 1.4.1. договору передбачено стандартну процентну ставку, яка становить 1,50 % в день та застосовується в межах всього строку кредиту, вказаного в п. 1.3 договору.
У п. 1.4.2. передбачена знижена процентна ставка, яка становить 1,43 % за кожен день користування кредитом та застосовується на таких умовах: якщо клієнт до 07.07.2024 (включно) або протягом 3 календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти в сумі, не менше суми першого платежу визначеного у Графіку платежів, або здійснить часткове погашення кредиту, Клієнт як учасник Програми лояльності отримає від Товариства індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, в зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити клієнт за стандартною процентною ставкою до вказаної вище дати буде перераховано за зниженою процентною ставкою.
Відповідно до п. 4.1. договору, сторони домовилися, що повернення (виплата) кредиту та сплата процентів за користування кредитом включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, здійснюватимуться згідно з графіком платежів, крім випадку, визначеного в п. 4.3. договору.
На підставі погоджених умов, викладених в п. 2.1. договору ТОВ «Лінеура Україна» надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок фізичної особи за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) НОМЕР_2 . 
Відповідно до реквізитів договору, відповідач підписала договір за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «85864» (т. 1, а.с. 35-54).
Додатком № 1 до договору є Таблиця обчислення загальної вартості кредиту для клієнта (споживача) та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, де визначений розмір щомісячних платежів, визначені проценти за користування кредитом за весь строк кредитування (т. 1 а.с. 56-58).
Додатком № 2 є інформаційне забезпечення (т. 1 а.с. 55).
Вказані додатки підписані одноразовим ідентифікатором «85864».
Згідно листа ТОВ «ПЕЙТЕК» від 09.04.2025 року, адресованого ТОВ «Лінеура Україна», 08.06.2024 року було успішно перераховано грошові кошти у сумі 25 000 грн на платіжну карту № НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 63).
З розрахунку заборгованості за договором № 479615 від 08.06.2024 року вбачається, що станом на 31.03.2025 року у відповідача ОСОБА_1 наявна заборгованість в сумі 126 747,60 грн. (т.1 а.с. 74-83).
31 березня 2025 року між ТОВ «Українські фінансові операції», як фактором, та ТОВ «Лінеура Україна» укладено Договір факторингу № 31-1/03/2025, відповідно до умов якого право вимоги до відповідача за договором № 4719615 перейшло до ТОВ «Українські фінансові операції» на суму 126 747,60 грн., з яких 24 999,98 грн. сума заборгованості за тілом кредиту, 89 247,62 грн. сума заборгованості за відсотками (т. 1 а.с. 123-141, 71-73, 86).
З розрахунку заборгованості ТОВ «Українські фінансові операції» за договором № 4719615 від 08.06.2024 року за 63 календарних днів (01.04.2025-02.06.2025) ОСОБА_1 нараховано відсотки за користування кредитом в розмірі 23 625,00 грн (т. 1 а.с. 84-85).
Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12 лютого 2026 року витребувано інформацію щодо належності платіжної карти № НОМЕР_1 та зарахування на неї грошей (т. 1 а.с. 199).
Відповідно до листа АТ «Універсал Банк», банківська картка № НОМЕР_3 була емітована на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ), за період з 08.06.2024 року включно та протягом наступних п`яти календарних днів було зарахування коштів в сумі 25 000 грн. на зазначену карту за ініціативою ТОВ «Лінеура Україна» (т. 1 а.с. 217-219).
Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За приписами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до пункту 1 частини другої ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
За правилом частини статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац 2 частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), від 20 червня 2022 року у справі № 757/40396/20 (провадження № 61-850св22), від 04 грудня 2023 року у справі № 212/10457/21 (провадження 61-6066св23) та інших.
Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четвертої статті 11 Закону).
Згідно із частиною шостою статті 11 вищезазначеного Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Так, з матеріалів справи вбачається, що 08.06.2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір № 479615 про надання коштів на умовах споживчого кредиту у вигляді електронного документа шляхом обміну електронними повідомленнями, з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи, із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, згідно з Законом України «Про електронну комерцію» (т. 1 а.с. 35-54).
Вказаний договір підписано електронним підписом позичальника ОСОБА_1 , відтворений шляхом використання одноразового ідентифікатора (електронного підпису) 85864 (т. 1 а.с. 54).
Факт зарахування 08 червня 2024 року, тобто в день укладання кредитного договору, на банківську карту відповідача ОСОБА_1 кредитних коштів в сумі 25 000 грн. підтверджується листом АТ «Універсал Банк» (т. 1 а.с. 217-219).
Враховуючи викладене, відповідач уклала із ТОВ «Лінеура Україна» електронний договір та підписала його у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» (електронним підписом одноразовим ідентифікатором 85864), а тому договір вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Апелянт, заперечуючи проти позовних вимог, посилалась на те, що позивачем не доведено факту підписання договору саме відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатору, а також не надано доказів на підтвердження виконання саме відповідачем передбаченої у договорі сукупності та послідовності дій для ідентифікації позичальника.
В суді апеляційної інстанції апелянт ОСОБА_1 не заявляла клопотання про витребування доказів, зокрема, оригінали електронних доказів на носії їх створення (флеш-накопичувач, жорсткий диск тощо) - кредитного договору від 08.06.2024 року № 4719615; Анкети-заяви на кредит від 08.06.2024 року № 4719615 та хронологію вчинення дій щодо укладення кредитного договору у формі електронного правочину від 08.06.2024 року №4719615; Договір факторингу від 31.03.2025 року № 31-1/03/2025; Реєстр прав вимоги (боржників) до Договору факторингу від 31.03.2025 року № 31-1/03/2025.
З огляду на положення ст.ст. 12, 13, 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не збирає докази на обґрунтування доводів та(або) заперечень сторони по справі з власної ініціативи.
Крім того, як вбачається з правового висновку ВС у постанові від 04.02.2026 у справі №758/14925/23 на відносини, які виникають у процесі створення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, оброблення, використання та знищення електронних документів, поширюється дія Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг».
Згідно ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги».
Верховний Суд вказав, що використання підпису одноразовим ідентифікатором передбачене Законом України «Про електронну комерцію», де міститься також і його визначення.
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Фактично, оскільки законодавство не вимагає, щоб електронні договори підписувалися тими видами підпису, які забезпечують незмінюваність їхнього змісту (КЕП або УЕП), питання щодо дотримання письмової форми при їх вчиненні зводиться до того, чи можна вважати зміст цих договорів зафіксованим (вимога ч. 1 ст. 207 ЦК України).
Однак відсутність матеріально-правових вимог до фіксації змісту електронного договору не означає, що це питання може ігноруватися в ході судового розгляду.
ВС наголосив, що можливість перевірки судом достовірності, цілісності й незмінюваності електронного документа, залежить насамперед від виду підпису, за допомогою якого він підписаний. Якщо електронний документ підписаний за допомогою КЕП чи УЕП, суд може перевірити достовірність, цілісність і незмінність даних, які в ньому містяться, за допомогою спеціальних програмних засобів або з використанням спеціальних онлайн-сервісів.
Які саме це мають бути дії, залежить від способу надання відповідного процесуального документа до суду (паперова копія, електронний примірник тощо), формату, в якому цей документ зберігається, особливостей електронного підпису, за допомогою якого він підписаний, тощо. При цьому характер цих процесуальних дій визначається особливостями дослідження електронних доказів, що передбачені процесуальним законодавством.
За відсутності примірників електронного кредитного договору з підписом за допомогою КЕП чи УЕП (електронний документ підписано за допомогою будь-якого іншого електронного підпису), суд має перевірити цілісність і незмінюваність документа, з`ясувавши, чи надсилався договір відповідачу, в якій формі (файл чи посилання), а також чи існувала технічна можливість його одностороннього редагування. Саме на це вказувала відповідачка.
Суд касаційної інстанції зазначив, що розміщення договору за посиланням у простому PDF-форматі не є підтвердженням цілісності й незмінюваності тексту цього договору, оскільки цей формат дає можливість власнику вебсторінки (сайту) вносити зміни в односторонньому порядку. Якщо ж договір був направлений відповідачу у вигляді прикріпленого PDF-файлу, з електронної адреси позивача, яка чітко дає зрозуміти, що це саме його адреса, і сам текст листа та додатки до нього технічно неможливо змінити, то це є належним підтвердженням цілісності й незмінюваності електронного документа.
Таким чином можливість перевірки судом достовірності, цілісності й незмінюваності електронного документа залежить насамперед від виду підпису, за допомогою якого він підписаний. Достовірність, цілісність і незмінність електронного документа з електронним або удосконаленим електронним підписом суд перевіряє через спеціальні програмні засоби чи онлайн-сервіси. Документи з іншим електронним підписом потребують додаткових процесуальних дій для підтвердження цілісності, зокрема, з`ясування способу надсилання, формату зберігання та можливості односторонніх змін. Паперова копія електронного доказу приймається судом, якщо не виникає сумнівів щодо її відповідності оригіналу.
Водночас, апеляційний суд враховує також те, що відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру - правові висновки ВС у постанові від 10.12.2025 у справі №701/171/25.
Також, за правовим висновком ВС у постанові від 04.02.2026 у справі № 758/14925/23 паперова копія електронного доказу приймається судом, якщо не виникає сумнівів щодо її відповідності оригіналу.
Так, позивачем було надано паперові копії доказів на підтвердження позовних вимог, зокрема, кредитний договір від 08.06.2024 року, об`єктивні і належні докази, що банківська картка № НОМЕР_3 була емітована на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ), за період з 08.06.2024 року включно та протягом наступних п`яти календарних днів було зарахування коштів в сумі 25 000 грн. на зазначену карту за ініціативою ТОВ «Лінеура Україна» (т. 1 а.с. 35-38, 63, 217-219).
Колегія суддів звертає увагу, що договір підписано електронним підписом за допомогою використання одноразового ідентифікатора (електронного підпису) 85864, використання якого неможливе без проходження попередньої реєстрації та отримання такого одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету.
Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 14 червня 2022 року у справі №757/40395/20-ц, від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18.
Разом з тим, в договорі зазначено особисті дані відповідачки ОСОБА_1 , зокрема, реквізити паспортного документу, адреса місця реєстрації, РНОКПП. 
Доказів на спростування відповідності анкетних даних ОСОБА_1 в зазначеному договорі матеріали справи не містять.
Також, доказів про те, що персональні дані відповідачки були використані первісним кредитором для укладення кредитного договору від її імені, ОСОБА_1 до суду не надано. Зокрема, до правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно неї шахрайських дій відповідачка не зверталася, як і не оскаржувала правомірність (дійсність) укладеного договору.
Не дослідження судом першої інстанції оригіналу кредитного договору, саме по собі не може свідчити про неналежне з`ясування фактичних обставин у справі, оскільки за наявності усіх достовірних персональних даних позичальника у договорі, повідомлених кредитору, та фіксування досягнення згоди сторонами щодо всіх істотних умов договору у спосіб введення одноразового ідентифікатора, апеляційний суд вважає, що посилання скаржника про те, що позивач не надав доказів того, що договір дійсно був підписанийсаме відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора не може свідчити про наявність обґрунтованих сумнівів у тому, що саме відповідач є стороною позичальника за вказаним договором.
При цьому, відповідно п. 2.1. договору № 4719615 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, ТОВ «Лінеура Україна» надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок фізичної особи за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) НОМЕР_2 , яку відповідачем вказано особисто під час укладання договору (т. 1 а.с. 39, 54).
На підтвердження факту перерахування коштів за договором № 4719615 позивачем до суду першої інстанції надано лист ТОВ «ПЕЙТЕК» від 09.04.2025 року, адресований ТОВ «Лінеура Україна», згідно з яким 08.06.2024 року було успішно перераховано грошові кошти у сумі 25 000 грн на платіжну карту № НОМЕР_1  (т. 1 а.с. 63.
Також, судом апеляційної інстанції береться до уваги лист АТ «УніверсалБанк», відповідно до якого, банківська картка № НОМЕР_3 була емітована на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ), за період з 08.06.2024 року включно та протягом наступних п`яти календарних днів, дійсно було зарахування коштів в сумі 25 000 грн. на зазначену карту за ініціативою ТОВ «Лінеура Україна» (т. 1 а.с. 217-219).
Відтак, вказаними доказами підтверджується факт перерахування коштів на кредитну картку № НОМЕР_1 , яку відповідачем було вказано під час укладення договору 4719615 про надання коштів на умовах споживчого кредиту.
Факт належності кредитної картки № НОМЕР_1 відповідачем належними доказами не спростовано, а також відповідачка не заперечувала факту отримання спірних коштів.
При цьому, отримавши спірні кошти, в порушення умов виконання кредитного договору відповідач ОСОБА_1 , свої зобов`язання по поверненню кредиту і сплаті процентів за користування грошима належним чином не виконала.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Так, сторони погодили, що строк кредиту 360 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів (п. 1.3 Договору).
Відповідно до п. 3.1. договору, проценти, що нараховуються за цим договором є платою за користування кредитом. Нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом протягом строку кредиту, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод "факт/факт".
Пунктом 1.4.1. договору передбачено стандартну процентну ставку, яка становить 1,50 % в день та застосовується в межах всього строку кредиту, вказаного в п. 1.3 договору.
У п. 1.4.2. передбачена знижена процентна ставка, яка становить 1,43 % за кожен день користування кредитом та застосовується на таких умовах: якщо клієнт до 07.07.2024 (включно) або протягом 3 календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти в сумі, не менше суми першого платежу визначеного у Графіку платежів, або здійснить часткове погашення кредиту, Клієнт як учасник Програми лояльності отримає від Товариства індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, в зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити клієнт за стандартною процентною ставкою до вказаної вище дати буде перераховано за зниженою процентною ставкою.
Відповідно до п. 4.1. договору, сторони домовилися, що повернення (виплата) кредиту та сплата процентів за користування кредитом включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, здійснюватимуться згідно з графіком платежів, крім випадку, визначеного в п. 4.3. договору.
Відтак, сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов кредитного договору, зокрема, щодо строку кредитування та процентної ставки, а відповідач не скористалась своїм правом як споживача на відмову від надання кредиту.
З розрахунку заборгованості за договором № 479615 від 08.06.2024 року вбачається, що станом на 31.03.2025 року у відповідача ОСОБА_1 наявна заборгованість в сумі 126 747,60 грн. (т.1 а.с. 74-83).
Вказаний розрахунок здійснено відповідно до умов договору.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем надало належні, достатні та допустимі докази на підтвердження переходу права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 479615 від 08.06.2024 року, а саме договір факторингу № 31-1/03/2025, акт прийому-передачі реєстру боржників, витяг з реєстру боржників (т. 1 а.с. 123-141, 71-73, 86).
За приписами пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (частина перша статті 513 ЦК України).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).
Отже, ТОВ «Українські фінансові операції», як новий кредитор, набуло право вимоги до ОСОБА_1 за укладеним кредитним договором від 08.06.2024 року у відповідних сумах, які підтверджуються наявними у доказами.
Відповідно до п. 1.1. договору факторингу № 31-1/03/2025, фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав якою виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму осново зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту (т. 1 а.с. 124).
Згідно п. 1.3 договору № 479615, сторони погодили, що строк кредиту 360 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів (п. 1.3 Договору).
Враховуючи викладене, ТОВ «Українські фінансові операції» мав право нараховувати відсотки за користування кредитом відповідно до умов спірного договору в межах строку кредиту.
З розрахунку заборгованості ТОВ «Українські фінансові операції» за договором № 4719615 від 08.06.2024 року за 63 календарних днів (01.04.2025-02.06.2025) ОСОБА_1 нараховано відсотки за користування кредитом в розмірі 23 625,00 грн (т. 1 а.с. 84-85).
Відтак, така заборгованість нарахована ТОВ «Українські фінансові операції» в межах строку кредиту та відповідно до погодженої сторонами процентної ставки.
Однак, в апеляційній скарзі апелянт посилалась на те, що нарахування відсотків є необґрунтованим, оскільки до кредитних договорів, укладених після 24 грудня 2023 року підлягає застосуванню ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», якою встановлено, що максимальна денна процентна ставка не може перевищувати 1 %, розрахованих згідно з ч. 4 цієї ж статті.
22 листопада 2023 року був прийнятий Закон України №3498-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», який набрав чинності 24 грудня 2023 року.
Даним Законом було внесено зміни та доповнення і до Закону України №1734-VIII від 15 листопада 2016 року «Про споживче кредитування».
Зокрема, ст.8 Закону України №1734-VIII від 15 листопада 2016 року «Про споживче кредитування» доповнено частиною п`ятою, якою визначено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%.
Пунктом 17 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. При цьому, згідно пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №3498-ІХ, дія пункту 5 розділу I цього Закону, яким власне і запроваджено максимальний розмір денної процентної ставки, поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.
Частиною 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія пункту 5 розділу І цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Таким чином положення пункту 2 розділу II та пункту 17 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» застосовуються до кредитних договорів, укладених до 24 грудня 2023 року, якщо строк їх дії було продовжено після цієї дати. До кредитних договорів, укладених після 24 грудня 2023 року, підлягає застосуванню частина п`ята статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», якою встановлено, що максимальна денна процентна ставка не може перевищувати 1%, розрахованих згідно з частиною четвертою цієї ж статті.
Оскільки договір № 4719615 був укладений 08 червня 2024 року, тобто після набрання чинності Законом від 22 листопада 2023 року №3498-ХІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», максимальна денна процентна ставка за кредитом для відповідача не могла перевищувати 1%.
При цьому, положення ч. 5 ст. 8 Закону України №1734-VIII «Про споживче кредитування», внесені згідно із Законом України №3498-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», який набрав чинності 24 грудня 2023 року, не вказують на недійсність або нікчемність умов договору про надання споживчого кредиту, яким передбачаються умови про нарахування кредитором процентів за користування кредитом в розмірі, що перевищує максимальний розмір денної процентної ставки (1%). Вказаною нормою установлено обмеження щодо розміру процентів за користування кредитом, який може нараховуватися кредитором за договором про споживчий кредит, з метою захисту прав споживача від надмірного фінансового навантаження.
Згідно з ч. 4 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» денна процентна ставка (далі - ДПС) розраховується у процентах за формулою, що наведена у частині четвертій статті 8 Закону, а саме: ДПС = (ЗВСК/ЗРК)/t *100%, де: ДПС - денна процентна ставка; ЗВСК - загальні витрати за споживчим кредитом; ЗРК - загальний розмір кредиту; t - строк кредитування у днях.
Отже, для цілей обчислення ДПС, як і для цілей обчислення реальної річної процентної ставки, визначаються загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб (пункт 4 частини першої статті 1 Закону).
Таким чином законодавець прямо вказує на необхідність розрахунку ДПС саме в залежності від розміру наданого тіла кредиту, при чому включає в це процентне значення не тільки відсотки за користування кредитними коштами, але й комісії та інші платежі. У той час «процентна ставка у день», яку кредитодавці часто зазначають у своїх договорах означає який відсоток від конкретно несплаченого тіла кредиту має нараховуватись відповідачу у якості відсотків за користування кредитними коштами у певний день/період.
Фактично законодавець зазначає, що денна процентна ставка це всі загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом, які виражаються у відсотках від наданого тіла кредиту, і вводить законодавчі обмеження на розмір цього проценту, тобто вводить обмеження на суму яку позичальник має сплачувати щодня за користування кредитними коштами, у прямій залежності від тіла наданого йому кредиту.
Беручи до уваги формулу розрахунку денної процентної ставки (ДПС) наведену у ч. 4 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», колегія суддів приходить до висновку, що застосований позивачем розмір стандартної та зниженої процентної ставки для розрахунку процентів по кредиту не перевищує максимальний розмір (1%) денної процентної ставки, розрахованої відповідно до ч. 4 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування».
Суд першої інстанції в достатній мірі не врахував вищевикладене та дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог, оскільки позовні вимоги підлягали задоволенню в повному обсязі.
Однак, враховуючи, що апеляційну скаргу подано стороною відповідача, а суд апеляційної інстанції не вправі погіршувати становище апелянта та виходити за межі доводів апеляційної скарги, зокрема вирішувати питання про стягнення суми заборгованості в повному обсязі, а відтак, визначена судом першої інстанції сума заборгованості залишається незмінною.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
Апеляційна скарга не містить доводів стосовно стягнутих судом першої інстанції судових витрат, тому в цій частині оскаржуване рішення не переглядається.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 19 березня 2026 року - змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили негайно з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 18 червня 2026 року. 

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов