ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
9 червня 2026 року
м. Київ
справа № 175/3757/18
провадження № 51 - 4730 км 25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі
головуючого ОСОБА_1 , 
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового
засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 2 грудня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42018040000000936, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Дніпропетровськ, зареєстрованого в АДРЕСА_1 ), фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,
у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 362, ч. 3 ст. 362 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком суду  ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено:
- за ч. 1 ст. 362 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільнено ОСОБА_6 від призначеного кримінального покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 362 КК у зв`язку із закінченням строків давності;
- за ч. 3 ст. 362 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах, пов`язані з інформацією, яка оброблюється в електронно-обчислювальних машинах (комп`ютерах), автоматизованих системах, комп`ютерних мережах або зберігається на носіях такої інформації на строк 1 рік. На підставі статей 75, 76 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покладено на нього певні обов`язки.
Згідно вироку суду 6 квітня 2018 року приблизно о 12:48 ОСОБА_6 , знаходячись на своєму робочому місці у приміщенні відділу митного оформлення № 2 митного поста «Північний» Дніпропетровської митниці ДФС (вул. Нижньодніпровська, 1-О в смт Слобожанське Дніпропетровського району Дніпропетровської області), перебуваючи на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Північний» Дніпропетровської митниці ДФС, реалізуючи свій злочинний намір, направлений на несанкціоновану зміну інформації, яка оброблюється в Єдиній автоматизованій інформаційній системі Державної митної служби України, маючи доступ до неї, діючи умисно, вніс несанкціоновані зміни до вантажної митної декларації ЕЕ №UA110160/8/1091 від 28 березня 2018 року ЄАІС ДФС України про втрату грузу та зміну дати доставки автомобіля «VOLKSWAGEN JETTA», номер кузову - НОМЕР_1 . 
Крім цього 24 травня 2018 року приблизно о 16:44 ОСОБА_6 , знаходячись на своєму робочому місці за вищевказаною адресою, повторно вніс несанкціоновані зміни до вантажної митної декларації ЕЕ №UA110160/8/1743 від 11 травня 2018 року ЄАІС ДФС України про втрату грузу та зміну дати доставки автомобіля «INFINITI Q50», номер кузову - НОМЕР_2 .
Під час досудового розслідування встановлено, що заяви про втрату грузу та зміну дати доставки вищезазначених автомобілів «від перевізника до відділу митного оформлення № 2 митного поста «Північний» Дніпропетровської митниці ДФС не надходили.
Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , а вирок суду-без зміни. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій, а кримінальне провадження щодо нього закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК у зв`язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення. Вказує на порушення апеляційним судом вимог ст. 419 КПК, оскільки поза увагою суду залишились доводи сторони захисту про те, що предметом митного контролю у даній справі були транспортні засоби особистого користування, водночас суд апеляційної інстанції належним чином не дослідив питання, який саме нормативно-правовий акт підлягав застосуванню до спірних правовідносин; не надав жодної правової оцінки доводам сторони захисту про правомірність прийняття звернення від ТОВ «КЛОКВОРК», як уповноваженого представника; не пояснив, чому до транспортних засобів особистого користування мають застосовуватися вимоги Наказу Міністерства фінансів України №1066 від 9 жовтня 2012 року, призначеного для комерційних перевезень. Зазначає, що поза увагою суду апеляційної інстанції залишились доводи сторони захисту про те, що внесення службових відміток (заява про втрату/вилучення вантажу, зміну транспортного засобу та зміну контрольної дати доставки) не є зміною інформації в автоматизованій системі в розумінні ст. 362 КК. Вказує, що апеляційний суд також не надав обґрунтованої відповіді, яким чином дії, вчинені службовою особою в межах наданих повноважень доступу до системи, можуть вважатися «несанкціонованими» лише на підставі того, що звернення надійшло від декларанта, а не від перевізника. Зазначає, що суд апеляційної інстанції також не надав оцінки результатам службового розслідування, яке кваліфікувало дії     ОСОБА_8 як дисціплінарний проступок. 
Позиції учасників судового провадження
Засуджений підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити. Прокурор заперечувала проти її задоволення.
Мотиви Суду
Відповідно до положень ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Як передбачено ст. 438 КПК, підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, визначені статтями 412-414 КПК.
Статтею 370 КПК регламентовано, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно з приписами п. 2 ч. 1 ст. 419 КПК в мотивувальній частині ухвали суду апеляційної інстанції зазначаються мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.
У касаційній скарзі засуджений, крім іншого, вказує на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та оспорює правильність оцінки судами доказів, на підставі яких постановлені судові рішення. Проте зазначені обставини відповідно до вимог ст. 438 КПК не можуть бути підставою для скасування або зміни судових рішень у касаційному порядку.
Крім того, згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Водночас, доводи захисника щодо порушення судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 КПК, заслуговують на увагу.
Статтею 419 КПК передбачено, що в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено мотиви, з яких цей суд виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Так, переглядаючи вирок місцевого суду за апеляційною скаргою захисника, доводи якої є аналогічними доводам, викладеним в касаційній скарзі засудженого (зокрема, про відсутність в діях  ОСОБА_6  складу інкримінованих кримінальних правопорушень та інші), суд апеляційної інстанції не дотримався положень статей 370, 419 КПК, не провів належного аналізу обставин кримінального провадження, не дав оцінки зазначеним захисником в апеляційній скарзі доказам за критеріями ст. 94 КПК, а сукупності доказів - з точки зору достатності і взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, належним чином не спростував доводів апеляційної скарги захисника, а лише перелічив докази, якими обґрунтовано вирок суду першої інстанції.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, не погоджуючись із вироком місцевого суду захисник подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване судове рішення та виправдати  ОСОБА_6  за ч. 1 ст. 362, ч. 3 ст. 362 КК у зв`язку з відсутністю в його діях складу вказаних злочинів.
Зокрема захист вказував на те, що ОСОБА_6 інкриміноване порушення вимог наказу Міністерства фінансів України № 1066 від 9 жовтня 2012 року, втім положення цього нормативного акту поширюються лише на транспортні засоби комерційного призначення, визначення яких наведене у п. 59 ст. 4 МК, в той час як автомобілі, щодо яких ОСОБА_6 були внесені відомості до ЄАІС, є транспортними засобами особистого користування, визначення яких наведене у п. 60 ст. 4 МК.
Також сторона захисту вказувала на те, що не дивлячись на те, що в судовому засіданні було досліджено заяви ТОВ «КЛОКВОРК» про неможливість своєчасної доставки до митниці автомобілів «VOLKSWAGEN JETTA» та «INFINITI Q50» та з даного приводу було допитано директора ОСОБА_9 , який підтвердив подання вказаних заяв, місцевий суд з незрозумілих причин зазначив у вироку про те, що під час досудового розслідування встановлено, що заяви про втрату грузу та зміну дати доставки автомобілів «VOLKSWAGEN JETTA» та «INFINITI Q50» «від перевізника до відділу митного оформлення № 2 митного поста «Північний» Дніпропетровської митниці ДФС не надходили.
Крім цього захисник вказував на те, що поза увагою місцевого суду залишилось те, що положення ст. 192 МК, які лише зобов`язують перевізника повідомляти митний орган про місцезнаходження товарів і транспортного засобу, без уточнення форми повідомлення або подання додаткових підтверджувальних документів, та не встановлюють жодних обмежень щодо здійснення такого повідомлення через уповноважену особу.
Також сторона захисту вказувала на те, що стороною обвинувачення у судовому засіданні не було спростовано твердження про те, що директор декларанта ТОВ «КЛОКВОРК» ОСОБА_9 у суді підтвердив наявність у нього відповідних повноважень від усіх учасників митної справи по двом автомобілям: власників, перевізника, і сам факт подання заяви про неможливість доставки вказаних автомобілів вчасно.
Зазначав, що судом першої інстанції не було враховано, що в Україні присутня абсолютна законна норма передачі повноважень іншій особі, яка в даному випадку є обізнаною в правилах митної справи.
Разом з цим суд апеляційної інстанції, погоджуючись з вироком суду першої інстанції та залишаючи апеляційну скаргу сторони захисту без задоволення, ретельно не перевірив усіх доводів захисту, і не навів переконливих мотивів на їх спростування, послався на ті ж самі докази, які оспорювались, не надавши їм власної оцінки, чим фактично продублював вирок.
Так апеляційним судом належним чином не спростовано доводи сторони захисту про те, що транспортні засоби «VOLKSWAGEN JETTA» та «INFINITI Q50» не комерційного призначення, а є транспортними засобами особистого користування, митні формальності яких регулюються не Наказом Міністрерства фінансів від 9 жовтня 2012 року ;№1066, а Наказом Держмитслужби України від 17 листопада 2005 року №1118 «Про затвердження Правил митного контролю і митного оформлення транспортних засобів, що переміщуються громадянами через митний кордон України, оскільки вищезазначений нормативний акт допускає звернення через уповноважену особу (декларанта, митного брокера).
Крім цього колегією суддів належним чином не спростовано твердження сторони захисту щодо правомірності звернення до митниці ТОВ «КЛОКВОРК» як уповноваженої особи. 
Також суд апеляційної інстанції не надав обґрунтованої відповіді щодо твердження захисника про те, що дії вчинені службовою особою в межах наданих повноважень доступу до системи, не можуть вважатися «несанкціонованими» лише на підставі того, що заява про неможливість своєчасної доставки до митниці транспортних засобів не перевізником, а декларантом.
Водночас враховуючи, що вказані твердження сторони захисту, за умови їх підтвердження, можуть вплинути на законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 в частині правильності кваліфікації його дій за частинами 1, 3 ст. 362 КК, відповідні доводи потребували ретельної перевірки, з наведенням докладних мотивів визнання їх необґрунтованими, чого суд апеляційної інстанції не зробив. При цьому, саме лише посилання апеляційного суду в ухвалі на їх безпідставність, в даному випадку є недостатнім для спростування позиції сторони захисту.
Зазначене свідчить про формальний підхід апеляційного суду під час розгляду апеляційних скарг сторони захисту, а саме недотримання вимог ст. 419 КПК. Отже, під час розгляду справи суд апеляційної інстанції допустив порушення вимог кримінального процесуального закону, яке є істотним, оскільки ставить під сумнів законність і обґрунтованість судового рішення, що відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК є підставою для його скасування, а тому касаційна скарга засудженого підлягає задоволенню частково, а ухвала апеляційного суду - скасуванню з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції.
Під час нового розгляду апеляційному суду слід урахувати наведене, ретельно перевірити доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника, а також доводи в касаційній скарзі засудженого, надати на всі з них умотивовані відповіді, оцінити докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, після чого ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення, яке відповідає вимогам ст. 370 КПК.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 задовольнити частково.
Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1  ОСОБА_10  ОСОБА_3