ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2026 року	Львів	Справа № 140/5497/25 пров. № А/857/34653/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Судової-Хомюк Н.М.,
суддів: Глушка І.В., Затолочного В.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2025 року у справі № 140/5497/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,
суддя у І інстанції – Андрусенко О. О.,
час ухвалення рішення - не зазначено,
місце ухвалення рішення - м. Луцьк,
дата складення повного тексту рішення – не зазначено,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також позивач, скаржник) звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі також ГУ ПФУ у Волинській області, відповідач) про визнання дій протиправними щодо застосування з 01.01.2025 понижуючих коефіцієнтів, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 03.01.2025 №1 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану» (далі Постанова №1) при нарахуванні та виплаті пенсії; зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату пенсії з 01.01.2025 без застосування понижуючих коефіцієнтів, встановлених Постановою №1, з урахуванням раніше проведених виплат та здійснювати виплату пенсії за вислугу років у розмірі не меншому ніж 39696, 44 грн, що був встановлений розпорядженням Ковельського об`єднаного управління Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 26.02.2025 № 907550170676 та провести доплату невиплаченої частини пенсії у розмірі 10316,11 грн за кожен послідуючий місяць, починаючи з січня 2025 року.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказав, що перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Волинській області та отримує пенсію за вислугу років відповідно до відповідно до Закону України «Про прокуратуру», розмір якої, з урахуванням рішення Ковельського міськрайонного суду від 10.06.2016 у справі №159/2033/16-а, до 01.01.2025 складав 39696,44 грн. Однак, починаючи з 01.01.2025 відповідач здійснив перерахунок його пенсії, застосувавши понижуючі коефіцієнти, встановлені Постановою №1, у зв`язку з чим пенсія йому виплачується лише у розмірі 29380,33 грн.
Позивач вважає такі дії відповідача протиправними та зазначає, що Закон України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» та Постанова №1 не можуть скасовувати, обмежувати статті діючого спеціального Закону України «Про прокуратуру», та судових рішень, які є чинними; нормами вказаного спеціального не передбачено обмеження суми пенсії, призначеної до виплати, із застосуванням будь-яких коефіцієнтів, у тому числі понижуючих розміру виплати пенсії.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2025 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив позивач, оскільки вважає оскаржуване рішення безпідставним та необґрунтованим, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що оскільки встановлений відповідно до діючого на той момент законодавства рівень пенсійного забезпечення підтримувався державою упродовж близько 10 років (за період коли мені виплачувалась пенсія до неправомірного застосування обмежувальних коефіцієнтів відповідно до Постанови № 1), конституційні норми, які його захищають і не допускають обмеження при прийнятті нових законів навіть у період дії правового режиму воєнного стану, продовжують діяти і на сьогодні, а тому вважає, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про відсутність обмеження прав позивача на пенсійне забезпечення у даній ситуації.
Зазначає, що суд, обґрунтовуючи правомірність зменшення пенсії позивача на підставі Закону № 4059-ІХ та Постанови № 1 посилається на частину 3 статті 46 Конституції України, яка передбачає, що пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом, та на абзац 6 частини 15 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII, який встановлює, що максимальний розмір пенсії не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність. При цьому суд приходить до помилкового висновку про те, що оскільки норми статті 46 Закону № 4059-ІХ не суперечать положенням Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII, то зменшення розміру пенсії позивача у даному випадку не звужує його прав на пенсійне забезпечення.
Просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2025 року та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги.
Крім цього, на адресу апеляційного суду надійшли доповнення до апеляційної скарги від позивача.
Відповідач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до частини четвертої статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України) відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У відповідності до вимог частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 311 КАС України.
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів прийшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Волинській області та з 23.02.2009 отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру».
З урахуванням рішення Ковельського міськрайонного суду від 10.06.2016 у справі №159/2033/16-а, яке набрало законної сили, пенсія позивачу до 01.01.2025 виплачувалася у розмірі 39696,44 грн.
З 01.01.2025 ГУ ПФУ у Волинській області проведено перерахунок пенсії позивача, в результаті якого пенсія йому виплачується у розмірі 29380,33 грн.
Листом від 28.01.2025 №1195-808/С-02/8-0300/25 ГУ ПФУ у Волинській області, у відповідь на звернення позивача, повідомило, що з січня 2025 року пенсія виплачується відповідно до статті Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» та Постанови №1. Розмір пенсії з урахуванням вимог рішення суду обчислено з розрахунку 90 % заробітної плати та до 01.01.2025 складав 39696,44 грн. З 01.01.2025 розмір пенсійної виплати становить 29380,33 грн, пенсія нарахована відповідно до вимог чинного законодавства.
В подальшому, ГУ ПФУ у Волинській області листом від 12.02.2025 №1984-1292/С-02/8-0300/25 повідомило позивача, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому, тобто, у зв`язку з внесенням змін до законодавства, яким керувався суд на час винесення рішення, подальша дія судового рішення закінчується. Органами Пенсійного фонду України реалізовано вимоги Постанови №1 в частині забезпечення виплати у 2025 році пенсій, призначених (перерахованих) відповідно до законодавчих актів, зазначених у пункту 1 цієї Постанови, розмір яких перевищує 10 прожиткових мінімумів для осіб, які втратили працездатність. Беручи до уваги той факт, що позивач не належить до кола осіб, по відношенню до яких не застосовуються відповідні коефіцієнти, тому з 01.01.2025 до належної пенсійної виплати застосовано обмежувальні коефіцієнти.
Не погоджуючись із такими діями уповноваженого органу, позивач звернувся із даною позовною вимогою до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що оскільки розмір пенсії позивача перевищив максимальний, встановлений Законом №1697-VII, норми якого є чинними та неконституційними не визнавались, тому суд приходить висновку, що відповідач, застосувавши понижуючі коефіцієнти відповідно до Постанови № 1, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Частиною першою статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За змістом статті 2 Закону № 3668-VI (який набрав чинності 1 жовтня 2011 року) максимальний розмір пенсії або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Закону України «Про прокуратуру», не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Цим Законом було внесено зміни до статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, положення частини п`ятнадцятої якої викладено в аналогічній редакції.
При цьому абзацом першим пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 3668-VI встановлено, що обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом.
Абзацом другим цього пункту визначено, що пенсіонерам, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом і в яких розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) перевищує максимальний розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), встановлений цим Законом, виплата пенсії здійснюється без індексації, без застосування положень частин другої та третьої статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та проведення інших перерахунків, передбачених законодавством, до того часу, коли розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) відповідатиме максимальному розміру пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), установленому цим Законом.
На думку колегії суддів, положення пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 3668-VI спрямовані на врегулювання питань, які виникли у зв`язку із застосуванням Закону № 3668-VI стосовно осіб, у яких розмір пенсії на момент набрання чинності цим Законом перевищував максимальний розмір, а саме - надання права на отримання пенсії у розмірі, який перевищує максимальний, без можливості її перерахунку до моменту, коли такий розмір відповідатиме максимальному розміру пенсії. Водночас з моменту, коли особа набуде право на перерахунок, на розмір її пенсії будуть поширюватися загальні правила щодо обмежень.
Закон № 1789-ХІІ утратив чинність (крім окремих положень, які не стосуються спірних правовідносин) у зв`язку з набранням чинності Законом № 1697-VII, за правилами абзацу шостого частини п`ятнадцятої статті 86 якого максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Ураховуючи наведене, з моменту набрання чинності Законом № 1697-VII питання призначення та перерахунку пенсій працівникам прокуратури врегульовувалися нормами цього Закону, зокрема статтею 86, частиною п`ятнадцятою якої були встановлені обмеження пенсії максимальним розміром.

При прийнятті рішення судом апеляційної інстанції враховано, що колегія суддів Верховного Суду відступила від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 04.03.2021 у справі № 589/3997/16-а у подібних правовідносинах та сформувала правовий висновок, відповідно до якого пункт 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 3668-VI не скасовує обмеження максимального розміру пенсії, призначеної працівнику прокуратури до набрання чинності цим Законом, а встановлює особливе регулювання щодо застосування такого обмеження до осіб, яким пенсія призначена до набрання чинності Законом № 3668-VI, і в яких розмір пенсії на момент набрання чинності цим Законом перевищував максимальний розмір. Зокрема, шляхом надання права на отримання пенсії у розмірі, який перевищує максимальний, без можливості її перерахунку до моменту, коли такий розмір відповідатиме максимальному розміру пенсії. Водночас з моменту відповідності розміру пенсії максимальному розміру пенсії, - поширення на її розмір загальних правил щодо обмежень, установлених статтею 50-1 Закону № 1789-ХІІ, а з 14.10.2014 - абзацом шостим частини п`ятнадцятої статті 86 Закону № 1697-VII.

Суд апеляційної інстанції встановив, розмір пенсії позивача з урахуванням вимог рішення суду обчислено з розрахунку 90 % заробітної плати та до 01.01.2025 складав 39696,44 грн, а з 01.01.2025 розмір пенсійної виплати становить 29380,33 грн., оскільки розмір пенсії позивача перевищив її максимальний розмір.

З огляду на наведене, на спірні правовідносини поширюються положення абзацу шостого частини п`ятнадцятої статті 86 Закону № 1697-VII, які встановлюють обмеження пенсії десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність.
Аналізуючи питання правомірності встановлення таких обмежень, необхідно зазначити, що Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо можливості встановлення обмежень розміру соціальних виплат.
Так, відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 26.12.2011 N 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави.
Окрім того, аналіз практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свідчить про те, що, неодноразово висловлюючи правову позицію щодо можливості обмеження розміру соціальних виплат, ЄСПЛ, не заперечуючи право держав зменшувати такий розмір, не сформулював правової позиції щодо достатнього розміру таких соціальних виплат, підкреслюючи водночас необхідність забезпечення прозорості, недискримінаційного характеру відповідних змін, не покладення надмірного тягаря на заявників внаслідок такого втручання держави. Така практика свідчить про достатньо широке «поле» для розсуду, яке ЄСПЛ залишає державам у питаннях соціального забезпечення.
Наведене свідчить про те, що ЄСПЛ визнає можливість того, що виплати соціального страхування можуть бути зменшені або припинені, однак, розглядаючи питання відповідності таких дій, у кожній конкретній справі ураховує всі відповідні обставини справи і з`ясовує: чи було законним таке втручання, чи переслідувало легітимну мету таке втручання та чи не поклало таке втручання надмірний тягар на особу, якої це стосується.
За аналогічних обставин ЄСПЛ не констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції (справа Valkov and Others v. Bulgaria (заява № 2033/04); справа Khoniakina v. Georgia (заява № 17767/08)).
Хоча виплати соціального страхування є «майном» у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, однак обмеження максимальним розміром пенсій працівникам прокуратури не може вважатися порушенням їх права володіння цим майном, оскільки такі здійснені державою шляхом введення нових законодавчих положень з метою регулювання політики соціального забезпечення. Встановлені обмеження не є непропорційними та не призводять до порушення сутності пенсійних прав.

Водночас розмір пенсії працівників прокуратури, з урахуванням встановлених обмежень максимальною сумою, залишається вищим середньомісячного розміру пенсії в Україні. Тобто, встановлення максимального розміру пенсії для працівників прокуратури не поставило їх у невигідне становище, оскільки їх право на соціальне забезпечення було за ними збережене, вони не були позбавлені своїх засобів для існування і не були піддані ризикові недостатності таких засобів для життя. Тому встановлення максимального розміру пенсії не можна вважати таким, що поклало на працівників прокуратури надмірний чи непропорційний тягар, чи порушило їх право на мирне володіння своїм майном.
При цьому таке обмеження не є дискримінаційним, оскільки стосується не лише працівників прокуратури, а й інших категорій пенсіонерів, зокрема поширюється на пенсії, призначені відповідно до Митного кодексу України, законів України «Про державну службу», «;Про статус народного депутата України», «;Про Національний банк України», «;Про Кабінет Міністрів України», «;Про дипломатичну службу», «;Про службу в органах місцевого самоврядування», «;Про судову експертизу», «;Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», «;Про наукову і науково-технічну діяльність», «;Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «;Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», «;Про пенсійне забезпечення».
Такі висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у Постанові від 21.12.2021 у справі №580/5962/20.
Верховний Суд не відступав від вказаних правових висновків, навпаки зазначений висновок підтриманий Верховним Судом у низці інших постанова, зокрема: від 29.06.2023 у справі № 140/2530/21, від 22.08.2023 у справі № 140/7066/21 та від 19.12.2023 у справі № 340/1053/21, від 28.02.2024 року у справі №240/20830/21, від 12.03.2024 року у справі №420/20965/22, від 09.12.2024 року у справі №580/5503/20.
Так, відповідно до абзацу 6 частини 15 статті 86 Закону України № 1697-VІІ максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Вказана норма не визнана неконституційною і щодо правомірності її застосування Верховний Суд навів правові висновки у своїх рішеннях щодо подібних правовідносин, які в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України є обов`язковими для застосування при розгляді спірних правовідносин.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що, обмежуючи розмір виплати нарахованої ОСОБА_1 пенсії, відповідач керувався Постановою № 1 та ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік» №4059-IX щодо розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність і вимогами ст. 86 Закону №1679, щодо максимального розміру пенсії, яка не може перевищувати десяти прожиткових мінімуму для осіб, які втратили працездатність.
Отже, виплата пенсії позивача з обмеження її максимальним розміром ґрунтується на чинному законодавстві, а тому порушень щодо виплати такої судом апеляційної інстанції не встановлено.

Відтак, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не знаходить.
Як убачається з апеляційної скарги, наведені в ній доводи щодо помилковості висновків суду у цій справі фактично зводяться до необхідності нової правової оцінки обставин у справі та дослідження наявних у матеріалах справи доказів. Водночас зазначеним доводам судом першої інстанції вже була надана належна правова оцінка.
Інших доводів на підтвердження правомірності своїх дій відповідач не навів, що не дає підстав вважати висновки суду першої інстанцій помилковими, а застосування ним норм матеріального та процесуального права - неправильним.
Відповідно до пункту 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанцій правильно встановив обставини справи, не допустив неправильного застосуванням норм матеріального права чи порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 370 КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2025 року у справі № 140/5497/25 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	Н. М. Судова-Хомюк 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	В. С. Затолочний