Справа № 203/1466/23
ровадження № 2/0203/59/2025
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2025 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська в залі суду в м. Дніпрі у складі:
головуючого судді – Ханієвої Ф.М.,
за участю секретаря судового засідання – Клімової Н.А.,
за участі:
представника позивача – Баклана А.В. (в режимі відеоконференції),
представників відповідача – Машкіної В.М. (в режимі відеоконференції),
представника третьої особи – Вірченка Ю.М. (в режимі відеоконференції),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,

встановив:

20.03.2023 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк», позивач) до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, в якому позивач просить суд:
- стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 8531,64 євро та 2524,51 грн.
І. Стислий виклад позицій учасників справи.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до ст. 129-1 Конституції України, статті 18 ЦПК України, АТ КБ «ПриватБанк» 07.11.2018 року самостійно виконав рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.09.2016 року, сплатив 8531,64 євро та 2524,51 грн, що підтверджується платіжними дорученнями від 07.10.2018 року: №І110788LBT, №І110783MG3, №9783, №9804, №9805, відповідно до яких, стягувачу, тобто ОСОБА_1 , було перераховано суму депозиту в розмірі 6000,00 євро та суму судових витрат – 2032,23 грн; перераховано стягувачу, тобто ОСОБА_1 , суму процентів в розмірі 2531,64 євро, за вирахуванням податку на доходи фізичних осіб за ставкою, передбаченою ст. 167 Податкового кодексу України; перераховано стягувачу, тобто ОСОБА_1 , суму судових витрат – 2542,51 грн за вирахуванням податку на доходи фізичних осіб за ставкою, передбаченою ст. 167 Податкового кодексу України; від імені та за рахунок стягувача, тобто ОСОБА_1 , банком як податковим агентом перераховано до бюджету податок на доходи фізичних осіб за ставкою, передбаченою ст. 167 Податкового кодексу України, у розмірі 493,67 євро (2531,64 х 19,5%) та 492,28 грн (2542,51 х 19,5%). Таким чином, АТ КБ «ПриватБанк» при виплаті коштів у вигляді відсотків, судового збору виступив податковим агентом.
Також позивач зазначив, що 11.10.2018 року представник відповідача ОСОБА_2 звернувся до Соборного відділу державної виконавчої служби м. Дніпра про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суми 8931,45 євро за депозитним договором №SAMDN47000704288007 від 15.09.2008 року. Згодом після передачі виконавчого провадження з Соборного відділу державної виконавчої служби м. Дніпра до Відділу примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України 14.04.2020 року представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_3 звернувся до Відділу примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України із заявою про вчинення виконавчих дій та стягнення грошових коштів.
Так, 15.06.2020 року виконавче провадження №57425722 було закінчене на підставі фактичного виконання Відділом примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України в повному обсязі рішення суду, згідно з виконавчим документом, що підтверджується випискою банку від 22.02.2020 року та платіжними дорученнями від 30.04.2020 року за №№3767, 3768, 3769, 3770, платіжним дорученням №44 від 15.05.2020 року, відповідно до яких: 278 354,91 грн – сума у гривнях для купівлі іноземної валюти у сумі 8931,45 євро; 26 282,94 грн – сума виконавчого збору; 108,57 грн – сума витрат на проведення виконавчих дій; 69,00 грн – сума повернення використання авансового внеску, загальна сума, сплачена банком – 304 815,52 грн.
Виконавче провадження №57425795 було закінчене 15.06.2020 року на підставі фактичного виконання Відділом примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України в повному обсязі рішення суду, згідно з виконавчим документом, що підтверджується випискою банку від 22.02.2020 року та платіжними дорученнями від 30.04.2020 року за №№3767, 3768, 3769, 3770, платіжним дорученням №45 від 15.05.2020 року, відповідно до яких: 40 652,17 грн – сума у гривнях для купівлі іноземної валюти у сумі 1132,91 євро; 3 333,86 грн – сума виконавчого збору; 108,57 грн – сума витрат на проведення виконавчих дій; 69,00 грн – сума повернення використання авансового внеску, загальна сума, сплачена банком – 44 163,60 грн.
Виконавче провадження №57425618 було закінчене 17.02.2020 року на підставі фактичного виконання Відділом примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України в повному обсязі рішення суду, згідно з виконавчим документом, що підтверджується випискою банку від 02.12.2019 року, відповідно до якої: 2542,51 грн – сума судового збору; 252,45 грн – сума виконавчого збору; 177,57 грн – сума витрат на проведення виконавчих дій, загальна сума, сплачена банком – 2954,53 грн.
З урахуванням викладеного, позивач пояснив, що представник ОСОБА_1 звернувся 14.04.2020 року до Відділу примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України із заявою про вчинення виконавчих дій про примусове стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» грошових коштів після часткового виконання банком 07.11.2018 року рішення суду апеляційної інстанції по справі №201/7064/15-ц. 
Тож Відділ примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України стягнув з АТ КБ «ПриватБанк» на підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.03.2016 року по справі №201/7064/15-ц – 10 064,36 євро та 2542,51 грн – після самостійної часткової виплати банком ОСОБА_1 – 8531,64 євро та 2542,51 грн. На думку позивача, з відповідача на його користь слід стягнути, відповідно до обґрунтованого розрахунку, наступні суми: 8531,64 євро – за депозитними вкладами, 2524,51 грн – судовий збір. При цьому позивач вказав, що до подій, за результатами яких можуть виникнути зобов`язання, передбачені ст. 1212 ЦК України, належить, зокрема, перерахування грошових коштів іншій особі (аналогічна правова позиція викладена у постанові ВС від 26.01.2022 року у справі №924/1338/19).
З огляду на викладене, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.
17.07.2023 року в системі «Електронний суд» на адресу суду надійшли письмові пояснення третьої особи – Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України – по суті спору, яка заперечувала проти задоволення позовних вимог, та просила суд відмовити у їх задоволенні.
За поясненнями представника третьої особи, згідно з наданими позивачем в якості доказу платіжними дорученнями, а саме: платіжним дорученням №І110788LTB, відповідачу було перераховано 8037,97 євро – за рішенням суду, платіжним дорученням №9783, утримано податок на доходи фізичних осіб в розмірі 455,00 євро, платіжним дорученням №9784, утримано військовий збір у розмірі 37,97 євро; платіжним дорученням №І110783MG3, відповідачу було перераховано 2032,23 грн – за рішенням суду, платіжним дорученням №9804, утримано податок на доходи фізичних осіб в розмірі 454,41 грн, платіжним дорученням №9805, утримано військовий збір у розмірі 37,87 грн. На думку третьої особи, позивач вибрав неналежний спосіб захисту своїх прав у виконавчих провадженнях №57425722 та №57425795. Розділом VII ЦПК України встановлено порядок оскарження дій державного виконавця. На думку третьої особи, позивач документально не обґрунтовує ціну позову та безпідставно здійснив підміну юридичних понять, оскільки предметом у справі, який позивач назвав безпідставно набутими грошовими коштами, є стягнення податку з відсотків за депозитом та судового збору.
13.09.2023 року у відповідь на письмові пояснення третьої особи поштою на адресу суду надійшли письмові пояснення позивача, в яких АТ КБ «ПриватБанк» підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити.
За твердженнями представника позивача, банк посилається на висновки Верховного Суду саме щодо застосування норм Податкового кодексу України в частині нарахування та утримання податку відповідачем при виконанні відповідного судового рішення як податковим агентом. Банк вважає, що ОСОБА_1 є недобросовісним набувачем, котра заволоділа грошовими коштами, які частково отримала. Також ОСОБА_1 не заперечує в своїх поясненнях, що вона отримала, як вже неодноразово зазначалось, грошові кошти у розмірах 8531,64 євро та 2524,51 грн, з урахуванням утримання податків, відповідно до положень ст. 167 Податкового кодексу України. Тому позивач вважає, що він звернувся до суду з позовною заявою до належного відповідача.
Також позивач звернув увагу суду на те, що банк у позовній заяві просить стягнути грошові кошти, у зв`язку з тим, що Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України за заявою про вчинення виконавчих дій про стягнення грошових коштів ОСОБА_1 , стягнув з АТ КБ «ПриватБанк» на підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.03.2016 року по справі №201/7064/15-ц – 10064,36 євро та 2542,51 грн – після самостійної часткової виплати банком ОСОБА_1 – 8531,64 євро та 2542,51 грн.
20.10.2023 року засобами електронного зв`язку від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач просить суд застосувати строки позовної давності до всіх вимог, висунутих позивачем в рамках судової справи, відмовити у задоволенні позовної заяви.
Також 20.10.2023 року представник відповідача окремо надіслала на адресу суду заяву про застосування строків позовної давності.
За поясненнями представника відповідача, позивачем невірно визначені спосіб захисту порушеного права та форма судочинства. У позовній заяві позивач зазначає щодо коштів, стягнутих в рамках виконавчих проваджень. На думку сторони відповідача, всі вимоги щодо виконання судових рішень, дій виконавця чи його бездіяльності можуть бути оскаржені стягувачем чи боржником в рамках адміністративного судочинства. Позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав та форма судочинства. Про відкриття виконавчих проваджень позивач був обізнаний та мав доступ до АСВП чи реєстру боржників та міг, мав змогу знати про виконавчі провадження, і якщо всі ці борги вже погашені, міг захищати свої права, подавати докази про сплату та заявляти заяви про закриття виконавчих проваджень. За твердженнями представника відповідача, АТ КБ «ПриватБанк» знав про відкриті виконавчі провадження та про можливе списання коштів, адже, у випадку, якщо рішення суду виконане в добровільному порядку, але відкривається виконавче провадження про стягнення боргу та вводяться обмеження щодо боржника, – це автоматично свідчить, що стягувач знав про стягнення боргу в примусовому порядку, але не подавав документи про оплату боргу, не оскаржував дії виконавця, не реагував на здійснення виконавчих дій, відкриття виконавчих проваджень щодо нього. На думку відповідача, це свідчить про обізнаність боржника – банку про стягнення з нього коштів в примусовому порядку з часу відкриття виконавчих проваджень, тобто з 2018 року. Кошти, стягнуті в рамках виконавчого провадження, не можуть бути безпідставно набутими, оскільки отримані в законодавчо окресленому порядку на відповідних підставах, а тому ОСОБА_1 не може відповідати за дії виконавця, оскільки безпідставно вона не отримувала кошти.
Таким чином, відповідач вважає, що такі кошти не можуть бути визнані безпідставно набутими та позивачем обрано невірний спосіб захисту майнових прав. Також відповідач стверджує, що позивач пропустив строк позовної давності щодо стягнення коштів, сплачених як добровільне погашення боргу, та просить суд застосувати наслідки пропуску строку позовної давності до грошових вимог позивача. Оскільки з моменту здійснення переказу – 07.10.2018 року до подання позовної заяви пройшло більше 3-х (трьох) років.
Отже, на думку відповідача, позивач не має права на вказані кошти, не має права заявляти про їх стягнення на свою користь.
Крім того, представник відповідача вказала, що відповідно до платіжних доручень: №9783 на суму 455,70 євро відбулось утримання податку, №9784 на суму 37,97 євро – утримання військового збору, №9804 на суму 454,41 грн – утримання податку, №9805 на суму 37,87 грн – утримання військового збору, а тому такі грошові кошти не були перераховані відповідачу. Ці кошти не були отримані відповідачем, що видно із самих платіжних доручень, а тому ОСОБА_1 не може бути відповідачем щодо цих грошових коштів, що свідчить про невірне визначення відповідача у справі. Позивач не подавав заяву про залучення співвідповідача, а тому ці вимоги не можуть пред`являтися до відповідача ОСОБА_1 .
Сторона відповідача вважає, що позивач нечітко сформував позовні вимоги, виходячи зі змісту позовної заяви, бо нечітко зрозуміло, за якими платіжними дорученнями позивач бажає повернути грошові кошти. Представник відповідача вказала, що зі змісту позовної заяви та заявлених до стягнення сум видно, що позивач заявляє позовні вимоги саме щодо платежів, здійснених відповідно до наступних платіжних доручень: №I110788LBT на суму 8037,97 євро – кошти за рішенням суду, №I110783MG3 на суму 2032,23 грн – кошти за рішенням суду, №9783 на суму 455,70 євро – утримання податку, а тому вони не перераховані відповідачу, №9784 на суму 37,97 євро – утримання військового збору, а тому вони не перераховані відповідачу, №9804 на суму 454,41 грн – утримання податку, а тому вони не перераховані відповідачу, №9805 на суму 37,87 грн – утримання військового збору, а тому вони не перераховані відповідачу. Одночасно відповідачу не зрозуміло, чому позивач посилається на платежі, здійснені в рамках виконавчого провадження, оскільки вони не стягнуті, відповідно до процедури, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження».
09.11.2023 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача, в якій позивач просить суд прийняти до розгляду відповідь на відзив та приєднати її разом з доданими доказами до матеріалів справи, задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, поданий представником відповідача відзив на позов від 16.10.2023 року залишити без розгляду, у зв`язку з пропуском строків подання до суду, у разі часткового задоволення позову або відмови у задоволенні позову, зменшити розмір витрат відповідача на правову (правничу) допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, з урахуванням обставин справи та діючої практики ВС щодо розподілу судових витрат, до 3000,00 грн.
Представник позивача пояснив, що предметом спору є стягнення безпідставно набутих грошових коштів на підставі ст. 1212 ЦК України у розмірі 8531,64 євро, що включають у себе суми коштів, перерахованих банком в якості вкладів та процентів за вкладами ОСОБА_1 , суми коштів, перерахованих банком в якості податків і зборів, що повинна була сплатити ОСОБА_1 до бюджету, та 2524,51 грн, що складають суму коштів, перерахованих банком в якості судових витрат ОСОБА_1 , суми коштів, перерахованих банком в якості податків та зборів, що повинна була сплатити ОСОБА_1 до бюджету, та які були у примусовому порядку стягнені з банку та безпідставно отримані ОСОБА_1 .
З огляду на те, що грошові кошти в розмірі 8531,64 євро та 2524,51 грн були списані 28.04.2020 року та відповідно 05.12.2019 року в примусовому порядку з рахунку банку, а 30.04.2020 року вдруге (вперше 07.11.2018 року при добровільному виконання рішення суду) на виконання одного і того ж рішення суду, отримані ОСОБА_1 , тому такі кошти за своєю правовою природою є безпідставно набутими та підлягають стягненню в порядку ст. 1212 ЦК України. На думку позивача, між сторонами виникли кондикційні зобов`язання. Між банком та відповідачем у спорі відсутні договірні відносини, ОСОБА_1 набула грошові кошти за рахунок банку, приріст майна ОСОБА_1 у вигляді грошових коштів в сумі 8531,64 євро та 2524,51 грн відбувся без достатніх правових підстав. ОСОБА_1 фактично з 05.12.2019 року та з 30.04.2020 року, відповідно, є володільцем грошових коштів, які банк просить стягнути з неї як безпідставно набуті.
Тому, за твердженнями представника позивача, єдиним ефективним способом захисту порушених прав банку за таких обставин є звернення до суду з кондикційним позовом про стягнення з ОСОБА_1 безпідставно набутих грошових коштів на підставі ст. 1212 ЦК України. Наведений представником відповідача спосіб захисту, що полягає в оскарженні дій державного виконавця не є ефективним, оскільки в такому разі оскарження дій державного виконавця ВДВС не призвело б до повернення банку безпідставно набутих ОСОБА_1 грошових коштів, так як володілець коштів, що підлягають поверненню банку з 05.12.2019 року та з 30.04.2020 року, є саме ОСОБА_1 , а не ВДВС, ВПВР, і ухвалення рішення за результатами судового розгляду скарги на дії чи бездіяльність ВДВС, ВПВР не здатне поновити майнову сферу банку, стягнути безпідставно набуті кошти з ОСОБА_1 .
Також представник позивача вважає безпідставними та помилковими твердження сторони відповідача про пропуск строків позовної давності. Оскільки банк просить суд стягнути з ОСОБА_1 не грошові кошти, що були перераховані їй в добровільному порядку – 07.11.2018 року, та, відповідно, сплачені за неї податки та збори, так як банк при перерахуванні коштів виступав податковим агентом, а грошові кошти в розмірі 8531,64 євро та 2524,51 грн, що були отримані ОСОБА_1 вдруге 30.04.2020 року без достатніх правових підстав. За обставинами справи, банк дізнався про безпідставне (повторне) отримання ОСОБА_1 грошових коштів – 30.04.2020 року, у зв`язку з чим, строк позовної давності щодо позовних вимог про стягнення безпідставно набутих коштів у сумі 8531,64 євро та 2524,51 грн, обліковується з 01.05.2020 року. З позовом про стягнення з ОСОБА_1 безпідставно набутих коштів в сумі 8531,64 євро та 2524,51 грн, відповідно, банк звернувся – 15.03.2023 року (дата реєстрації позову в суді – 20.03.2023 року), тобто в межах строку позовної давності.
Представник позивача заперечує проти доводів представника відповідача про невірне визначення відповідача у справі щодо утримання з відповідача податку та військового збору. Так, за твердженнями представника позивача, банком 07.11.2018 року було виконано конституційний обов`язок ОСОБА_1 щодо сплати нею податків та зборів із загального місячного (річного) оподатковуваного доходу, та фактичне перерахування їй 30.04.2020 року сум грошових коштів, що включали в себе вищезазначені суми податків та зборів, що були сплачені банком як податковим агентом, з ОСОБА_1 підлягають стягненню суми грошових коштів, що були утримані та перераховані до Державного бюджету України при добровільному виконанні рішення суду, а саме: 455,70 євро, 37,97 євро, 454,41 грн та 37,87 грн.
Таким чином, позивач вважає, що належним відповідачем у справі, з якого підлягають стягненню на підставі ст. 1212 ЦК України суми грошових коштів в розмірах 455,70 євро, 37,97 євро, 454,41 грн та 37,87 грн, відповідно, утримані та перераховані банком як податковим агентом до державного бюджету, є саме ОСОБА_1 .
У відповіді на відзив позивач зазначає, що з отриманих 30.04.2020 року ОСОБА_1 коштів в загальному розмірі 10064,36 євро та 2542,51 грн підлягають стягненню на підставі ст. 1212 ЦК України безпідставно набуті нею кошти в загальному розмірі 8531,64 євро та 2542,51 грн, оскільки грошові кошти саме в такій сумі були набуті нею вдруге – 30.04.2020 року за відсутності правових підстав. Тому позивач вважає, що ним досить детально викладені обставини спору, чітко сформульовано підставу позову та позовні вимоги до ОСОБА_1 , а також конкретно зазначено суму, що підлягає стягненню з відповідача на користь банку.
17.11.2023 року засобами електронного зв`язку на адресу суду надійшли заперечення представника відповідача на відповідь на відзив, в яких відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. За аналогічними твердженнями представника відповідача, позивач визначив невірний спосіб захисту свого права та форму судочинства, спірні кошти не можуть бути визнані безпідставно набутими, невірно обрано відповідача щодо частини утриманих податків та військового збору, позивач нечітко сформував позовні вимоги, за якими платіжними дорученнями позивач бажає повернути кошти, та не зрозуміло, чому позивач посилається на платежі, здійснені в рамках виконавчого провадження.
Під час судового розгляду справи представник позивача, який брав участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції, підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити, підстави звернення до суду з позовом пояснив суду таким чином, як про це викладено вище, відображено у заявах по суті справи. Представник позивача наголосив на тому, що банком було двічі сплачено на користь відповідача спірні грошові кошти, в тому числі як податковим агентом, у листопаді 2018 році – добровільно, а у квітні 2020 року – примусово стягнуто виконавчою службою. При цьому представник позивача пояснив, що позивачем оскаржувались дії державного виконавця при примусовому виконання судового рішення, проте результати судових проваджень не дали результатів, арешт на кошти банку в рамках виконавчого провадження не накладався. Тому позивач звернувся до суду з позовом в порядку ст. 1212 ЦК України. Крім того, представник позивача вказав, що виплата податків здійснювалась тоді, коли такі податки були передбачені законом, та їх перерахування було здійснено на користь Державного бюджету України. Строки позовної давності позивачем не пропущені, оскільки у 2018 році ним добровільно було сплачено спірні кошти, а у 2020 році ці кошти були стягнуті з нього у примусовому порядку, з позовом до суду позивач звернувся у 2023 році.
Представник відповідача, яка брала участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції, заперечувала проти задоволення позовних вимог та просила суд відмовити у їх задоволенні, посилаючись на правову позицію, викладену стороною відповідача у заявах про суті справи. Представник відповідача, з-поміж викладеного у письмових заявах, пояснила, що у банку є претензії до дій державного виконавця, а не до ОСОБА_1 . Позивач мав би знати про відкриті виконавчі провадження, проте на подав до державного виконавця документи про добровільну сплату коштів, жодної дії щодо цього він не здійснив, а отримані ОСОБА_1 кошти у виконавчих провадженнях не є безпідставно набутими, відповідно до вимог ст. 1212 ЦК України. На думку представника відповідача, належним способом захисту порушеного права позивача, було би оскарження дій державного виконавця, оскільки державним виконавцем накладався арешт на кошти, проте банк не відреагував. Податки та збори не є предметом спору та ОСОБА_1 їх не отримувала. Також представник відповідача підтримала вимоги про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 30 000,00 грн.
Представник третьої особи, який також брав участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції, заперечував проти задоволення позовних вимог, просив суд відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, бо необхідно би було оскаржувати дії державного виконавця. При цьому представник третьої особи вважав, що позивач не був податковим агентом та виконав рішення суду в примусовому порядку.
ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.
Ухвалою суду від 15.05.2023 року було відкрито провадження в цивільній справі, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 29.11.2023 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника третьої особи про зупинення провадження в цивільній справі.
Ухвалою суду від 29.11.2023 року було закрито підготовче провадження в цивільній справі, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
Ухвалою суду від 19.03.2024 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про зупинення провадження в цивільній справі.
У чергове судове засідання, призначене на 27.03.2025 року, з`явились представники сторін та представник третьої особи, які брали участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Під час судового розгляду справи суд заслухав усні пояснення учасників справи по суті спору, дослідив письмові докази, що містяться в матеріалах справи, в ході судових дебатів заслухав заключні слова учасників справи по суті спору, та 27.03.2025 року у судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.
ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази.
Судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.12.2015 року, справа №201/7064/15-ц, провадження №2/201/2184/2015, було задоволено позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про розірвання договорів та стягнення коштів, та розірвано договір №SAMDN47000704288007, що укладений 15.09.2008 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , та стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , – 30491,99 євро, з яких 22168,95 євро – сума основного боргу, 8323,04 євро – сума відсотків; розірвано договір №SAMDN25000706869077, що укладений 04.09.2009 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , та стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , – 1182,02 євро, з яких 1000,00 євро – сума основного боргу, 182,02 євро – сума відсотків; розірвано договір №SAMDN47000711627471, що укладений 25.08.2010 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , та стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , – 11818,85 євро, з яких 9600,00 євро – сума основного боргу, 2218,85 євро – сума відсотків; розірвано договір (заяву) №SAMDN25000733930248, що укладений 20.03.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , та стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , – 25368,18 євро, з яких 21060,70 євро – сума основного боргу, 4307,48 євро – сума відсотків; стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , – судовий збір у сумі 6090,00 грн.
Вказане рішення суду набрало законної сили станом на 30.03.2016 року.
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.03.2016 року, справа №201/7064/15-ц, провадження №22-ц/774/1834/16, було частково задоволено апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк», рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.12.2015 року в частині розміру стягнутої за договором №SAMDN47000704288007 від 15.09.2008 року суми 30491,99 євро, з яких 22168,95 євро – основний борг, 8323,04 євро – відсотки, – змінено, стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 7442 євро 01 цент, з яких сума вкладу – 5000,00 євро, сума відсотків – 2442,01 євро; рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.12.2015 року в частині розміру стягнутої за договором №SAMDN25000706869077 від 04.09.2009 року суми 1182,02 євро, з яких 1000,00 євро – основний борг та 182,02 євро – відсотки, – змінено, стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 1089 євро 63 центи, з яких сума вкладу – 1000,00 євро, сума відсотків – 89,63 євро; рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.12.2015 року в частині розірвання договору №SAMDN47000711627471, що укладений 25.08.2010 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , та стягнення з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 11818,85 євро, з яких 9600,00 євро – сума основного боргу, 2218,85 євро – сума відсотків, та в частині розірвання договору №SAMDN25000733930248, що укладений 20.03.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , та стягнення з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 25368,18 євро, з яких 21060,70 євро – сума основного боргу, 4307,48 євро – сума відсотків, – скасовано та у скасованій частині ухвалене нове рішення про відмову у задоволення позовних вимог; рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.12.2015 року в частині розміру стягнутого з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судового збору у сумі 6090,00 грн – змінено, стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 2524,51 грн, в решті рішення залишено без змін.
Вказане рішення суду апеляційної інстанції набрало законної сили станом на 30.03.2016 року.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.04.2016 року, справа №201/7064/15-ц, провадження №22-ц/774/1843/16, було виправлено описки у резолютивній частині вступної та резолютивної частинах і повного рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.03.2016 року, та замість помилково вказаного: «Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.12.2015 року в частині розміру стягнутої за договором №SAMDN47000704288007 від 15.09.2008 року суми 30491,99 євро, з яких 22168,95 євро – основний борг та 8323,04 євро – відсотки, – змінити, стягнувши з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 7442 євро 01 цент, з яких сума вкладу – 5000,00 євро, сума відсотків – 2442,01 євро», – правильно вказати, що рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.12.2015 року в частині розміру стягнутої за договором №SAMDN47000704288007 від 15.09.2008 року суми 30491,99 євро, з яких 22168,95 євро – основний борг та 8323,04 євро – відсотки, – змінити, стягнувши з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 8931 євро 45 центів, з яких сума вкладу – 5900,00 євро, сума відсотків – 3031,45 євро»; замість помилково вказаного: «Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.12.2015 року в частині розміру стягнутої за договором №SAMDN25000706869077 від 04.09.2009 року суми 1182,02 євро, з яких 1000,00 євро – основний борг та 182,02 євро – відсотки, – змінити, стягнувши з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 1089 євро 63 центи, з яких сума вкладу – 1000,00 євро, сума відсотків – 89,63 євро», – правильно вказати, що рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.12.2015 року в частині розміру стягнутої за договором №SAMDN25000706869077 від 04.09.2009 року суми 1182,02 євро, з яких 1000,00 євро – основний борг та 182,02 євро – відсотки, – змінити, стягнувши з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 1132 євро 91 цент, з яких сума вкладу – 1000,00 євро, сума відсотків – 132,91 євро.
Вказана ухвала суду апеляційної інстанції набрала законної сили станом на 20.04.2016 року.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.06.2018 року, справа №201/7064/15-ц, провадження №61-1021св18, було залишено без задоволення касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» та касаційну скаргу ОСОБА_1 , рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.12.2015 року у нескасованій та незміненій частині та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.03.2016 року залишено без змін.
Вказана постанова суду касаційної інстанції набрала законної сили станом на 20.06.2018 року.
На примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби перебувало три виконавчі провадження з приводу примусового виконання виконавчих листів №201/7064/15-ц, виданих 13.09.2018 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, а саме: ВП №57425795 про стягнення 1132 євро 91 центу, з яких сума вкладу – 1000,00 грн, сума відсотків – 132,91 євро, ВП №57425722 про стягнення 8931 євро 45 центів, з яких сума вкладу – 5900,00 євро, сума відсотків – 3031,45 євро, ВП №57425618 про стягнення судового збору у розмірі 2524,51 грн.
Так, постановою державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Шелковникової Л.В. від 11.10.2018 року, ВП №57425795, було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №201/7064/15-ц, виданого 13.09.2018 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення 1132 євро 91 центу, з яких сума вкладу – 1000,00 грн, сума відсотків – 132,91 євро, стягнуто з боржника виконавчий збір у розмірі 893,14 євро; боржник: ПАТ КБ «ПриватБанк», код ЄДРПОУ: 14360570, стягувач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , документ вступив у законну силу: 20.06.2018 року.
Постановою державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Шелковникової Л.В. від 11.10.2018 року, ВП №57425722, було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №201/7064/15-ц, виданого 13.09.2018 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення 8931 євро 45 центів, з яких: сума вкладу – 5900,00 євро, сума відсотків – 3031,45 євро; боржник: ПАТ КБ «ПриватБанк», код ЄДРПОУ: 14360570, стягувач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , документ вступив у законну силу: 20.06.2018 року.
Постановою державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Шелковникової Л.В. від 01.11.2018 року, ВП №57425618, було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №201/7064/15-ц, виданого 13.09.2018 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення судового збору у сумі 2524,51 грн; боржник: ПАТ КБ «ПриватБанк», код ЄДРПОУ: 14360570, стягувач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , документ вступив у законну силу: 20.06.2018 року.
14.04.2020 року представник стягувача адвокат Кузьмич С.О. звернувся до Відділу примусового виконання рішень ДДВС МЮУ, ВП №№57425722, 57425795, із заявою про вчинення виконавчих дій, в якій, зокрема, просив: стягнуті грошові кошти перерахувати за наступними реквізитами: отримувач: ОСОБА_1 , ІПН: НОМЕР_2 , р/р: № НОМЕР_3 (гривня), № НОМЕР_4 (євро).
Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна С.В. від 15.06.2020 року, ВП №57425795, при примусовому виконанні виконавчого листа №201/7064/15-ц, виданого 13.09.2018 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення 1132 євро 91 центу, з яких сума вкладу – 1000,00 грн, сума відсотків – 132,91 євро, боржник: ПАТ КБ «ПриватБанк», код ЄДРПОУ: 14360570, стягувач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , документ вступив у законну силу: 20.06.2018 року, було встановлено, що рішення суду виконано фактично, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження сплачено, відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення, згідно з виконавчим документом, та постановлено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №201/7064/15-ц, виданого 13.09.2018 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення 1132 євро 91 центу, з яких сума вкладу – 1000,00 грн, сума відсотків – 132,91 євро, – закінчити.
На підтвердження фактичної сплати коштів для погашення боргу АТ КБ «ПриватБанк» в порядку примусового виконання, згідно з виконавчим листом №201/7064/15-ц від 13.09.2018 року, Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська на користь ОСОБА_1 , позивач надав суду копії платіжних доручень від 30.04.2020 року на суму 40652,17 грн щодо купівлі валюти (євро), на суму 3333,86 грн щодо погашення виконавчого збору, ВП №57425795, на суму 108,57 грн щодо перерахування витрат на проведення виконавчих дій, ВП №57425795, та платіжне доручення в іноземній валюті №45 від 15.05.2020 року на суму переказу 1132,91 євро, рахунок бенефіціара ОСОБА_1 : № НОМЕР_4 , виписку з рахунку за період з 28.04.2020 року по 28.04.2020 року щодо списання коштів на користь ОСОБА_1 у розмірі 304815,42 грн, ВП №57425722, та 44163,60 грн, ВП №57425795.
Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна С.В. від 15.06.2020 року, ВП №57425722, при примусовому виконанні виконавчого листа №201/7064/15-ц, виданого 13.09.2018 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення 8931 євро 45 центів, з яких: сума вкладу – 5900,00 євро, сума відсотків – 3031,45 євро; боржник: ПАТ КБ «ПриватБанк», код ЄДРПОУ: 14360570, стягувач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , документ вступив у законну силу: 20.06.2018 року, було встановлено, що рішення суду виконано фактично, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження сплачено, відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення, згідно з виконавчим документом, та постановлено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №201/7064/15-ц, виданого 13.09.2018 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення 8931 євро 45 центів, з яких: сума вкладу – 5900,00 євро, сума відсотків – 3031,45 євро, – закінчити.
На підтвердження фактичної сплати спірних грошових коштів для погашення боргу АТ КБ «ПриватБанк» в порядку примусового виконання, згідно з виконавчим листом №201/7064/15-ц від 13.09.2018 року, Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська на користь ОСОБА_1 , позивач надав суду копії платіжних доручень від 30.04.2020 року на суму 278354,91 грн щодо купівлі валюти (євро), на суму 26282,94 грн щодо погашення виконавчого збору, ВП №57425722, на суму 108,57 грн щодо перерахування витрат на проведення виконавчих дій, ВП №57425722, платіжне доручення в іноземній валюті №44 від 15.05.2020 року, рахунок бенефіціара ОСОБА_1 : № НОМЕР_4 , платіжне доручення №3770 від 30.04.2020 року на суму 69,00 грн, виписку з рахунку за період з 28.04.2020 року по 28.04.2020 року щодо списання коштів на користь ОСОБА_1 у розмірі 304815,42 грн, ВП №57425722, та 44163,60 грн, ВП №57425795.
Постановою заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіним С.В. від 17.02.2020 року, ВП №57425618, при примусовому виконанні виконавчого листа №201/7064/15-ц, виданого 13.09.2018 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення судового збору у розмірі 2524,51 грн; боржник: ПАТ КБ «ПриватБанк», код ЄДРПОУ: 14360570, стягувач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , документ вступив у законну силу: 20.06.2018 року, було встановлено, що рішення суду виконано фактично, стягувачу перераховані кошти у розмірі 2524,51 грн; виконавчий збір та витрати виконавчого провадження сплачено, відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення, згідно з виконавчим документом, та постановлено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №201/7064/15-ц, виданого 13.09.2018 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення судового збору у розмірі 2524,51 грн, – закінчити.
На підтвердження фактичної сплати спірних грошових коштів для погашення боргу АТ КБ «ПриватБанк» в добровільному порядку, згідно з виконавчим листом №201/7064/15-ц від 13.09.2018 року, Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська на користь ОСОБА_1 , позивач надав суду копії платіжних доручень: 
- №9783 від 07.11.2018 року на суму 455,70 євро, з призначенням платежу: утримання податку на доходи фізичних осіб із доходу у вигляді процентів за ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , платник: виплати коштів кримським вкладникам, банк платника: АТ КБ «ПриватБанк», в м. Дніпрі, дебет рахунок № НОМЕР_5 , одержувач: валютна позиція банка євро, банк одержувача: АТ КБ «ПриватБанк», в м. Дніпрі, кредит рахунок № НОМЕР_6 ;
- №9784 від 07.11.2018 року на суму 37,97 євро, з призначенням платежу: утримання військового збору із доходу у вигляді процентів за ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , платник: виплати коштів кримським вкладникам, банк платника: АТ КБ «ПриватБанк», в м. Дніпрі, дебет рахунок № НОМЕР_5 , одержувач: валютна позиція банка євро, банк одержувача: АТ КБ «ПриватБанк», в м. Дніпрі, кредит рахунок № НОМЕР_6 ;
- №I110788LBT від 07.11.2018 року на суму 8037,97 євро, з призначенням платежу: виплати по рішенню суду, ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , платник: виплати коштів кримським вкладникам, банк платника: АТ КБ «ПриватБанк», в м. Дніпрі, дебет рахунок № НОМЕР_5 , одержувач: власні кошти НОМЕР_7 , банк одержувача: АТ КБ «ПриватБанк», в м. Дніпрі, кредит рахунок № НОМЕР_8 ;
- №9804 від 07.11.2018 року на суму 454,41 грн, з призначенням платежу: утримання податку на доходи фізичних осіб із доходів у вигляді додаткового блага за ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , платник: виплати коштів кримським вкладникам, банк платника: АТ КБ «ПриватБанк», в м. Дніпрі, дебет рахунок № НОМЕР_9 , одержувач: податок з додаткового блага ФО (Крим), банк одержувача: АТ КБ «ПриватБанк», в м. Дніпрі, кредит рахунок № НОМЕР_10 ;
- №9805 від 07.11.2018 року на суму 37,87 грн, з призначенням платежу: утримання військового збору із доходу у вигляді додаткового блага за ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , платник: виплати коштів кримським вкладникам, банк платника: АТ КБ «ПриватБанк», в м. Дніпрі, дебет рахунок № НОМЕР_9 , одержувач: військовий збір з додаткового блага (Крим), банк одержувача: АТ КБ «ПриватБанк», в м. Дніпрі, кредит рахунок № НОМЕР_11 ;
- №І110783MG3 від 07.11.2018 року на суму 2032,23 грн, з призначенням платежу: виплата по рішенню суду, ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , платник: виплати коштів кримським вкладникам, банк платника: АТ КБ «ПриватБанк», в м. Дніпрі, дебет рахунок № НОМЕР_9 , одержувач: власні кошти НОМЕР_7 , банк одержувача: АТ КБ «ПриватБанк», в м. Дніпрі, кредит рахунок № НОМЕР_12 .
Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 8531,64 євро та 2524,51 грн.
ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.
Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина 2 статті 1212 ЦК України).
Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами , зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами.
Відповідно до положень статей 77, 78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до частини 5 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд вказав, що відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Тобто зобов`язання з повернення безпідставно набутого або збереженого майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.
Відсутність правової підстави – це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин i їх юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №320/5877/17, від 23 травня 2018 року у справі №629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17).
При цьому Порядком повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року №787, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.09.2013 року за №1650/24182 (далі – Порядок №787), визначено процедуру повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, а саме: податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджету, коштів від повернення до бюджетів бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою (місцевими бюджетами) або під державні (місцеві) гарантії (далі – платежі) (п.2).
Повернення (перерахування) помилково або надміру зарахованих до бюджету або повернення на єдиний рахунок (у разі його використання) податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів, або перерахування між видами доходів і бюджетів коштів, помилково та/або надміру зарахованих до відповідних бюджетів через єдиний рахунок, здійснюється за поданням (висновком, повідомленням) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету (п.5).
Так, у ході судового розгляду справи судом було встановлено, що відповідач за відсутності правової підстави набула грошові кошти у розмірі 8037,97 євро та 2032,23 грн, відповідно, за рахунок позивача, що підтверджується платіжними дорученнями №I110788LBT від 07.11.2018 року на суму 8037,97 євро та №І110783MG3 від 07.11.2018 року на суму 2032,23 грн. Суд, враховуючи призначення платежів, вказані у цих платіжних дорученнях, а саме: виплати по рішенню суду, ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , дійшов висновку, що спірні суми грошових коштів були перераховані відповідачу на банківські рахунки – ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно, бо позивач помилково вважав, що добровільно частково виконав рішення суду, та це суперечить меті правовідносин, що виникли між сторонами, i їх юридичному змісту. При цьому сторона відповідача не заперечувала факту отримання відповідачем спірних сум грошових коштів. Під час судового засідання представник відповідача тільки пояснила, що вона не може ані спростувати цей факт, ані підтвердити його.
Водночас суд вважає безпідставними позовні вимоги банку в частині стягнення з відповідача на користь позивача сплачених ним із спірних сум податків та обов`язкових платежів у розмірі 455,70 євро, 37,97 євро, відповідно, та 454,41 грн, 37,87 грн, відповідно. Оскільки ці грошові кошти не були перераховані позивачем на банківські рахунки відповідача та не були фактично отримані нею, а були спрямовані банком як податковим агентом до бюджету та перераховані на бюджетні рахунки одержувачів, а саме: валютна позиція банку, євро, у розмірі 455,70 євро, за платіжним дорученням №9783 від 07.11.2018 року, з призначенням платежу: утримання податку на доходи фізичних осіб із доходу у вигляді процентів за ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , та валютна позиція банку, євро, у розмірі 37,97 євро, за платіжним дорученням №9784 від 07.11.2018 року, з призначенням платежу: утримання військового збору із доходу у вигляді процентів за ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ; податок з додаткового блага ФО (Крим) у розмірі 454,41 грн, за платіжним дорученням №9804 від 07.11.2018 року, з призначенням платежу: утримання податку на доходи фізичних осіб із доходу у вигляді додаткового блага за ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , та військовий збір з додаткового блага (Крим) у розмірі 37,87 грн, за платіжним дорученням №9805 від 07.11.2018 року, з призначенням платежу: утримання військового збору із доходу у вигляді додаткового блага за ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 . Тобто такі спірні суми грошових коштів, які фактично не були отримані відповідачем, не можуть вважатися безпідставно набутим нею майном у розумінні вимог статті 1212 ЦК України.
Суд враховує і те, що в порядку примусового виконання рішення суду у справі №201/7064/15-ц в рамках виконавчих проваджень з рахунків банку на користь відповідача були стягнені грошові кошти у розмірі 8931,45 євро, за платіжним дорученням в іноземній валюті №44 від 15.05.2020 року, та 1132,91 євро, за платіжним дорученням в іноземній валюті №45 від 15.05.2020 року, та судовий збір у розмірі 2524,51 грн. Тому такі суми грошових коштів не можуть вважатися безпідставно набутими відповідачем, оскільки примусово стягнуті з позивача в рамках виконавчих проваджень.
При цьому суд вважає, що заявлені позивачем до стягнення з відповідача спірні суми у повному розмірі 8531,64 євро та 2524,51 грн, відповідно, слід вважати такими, що безпідставно перераховані позивачем на рахунки відповідача, бо позивач помилково вважав, що він добровільно частково виконав рішення суду у справі №201/7064/15-ц. Проте такі суми не можуть вважатися безпідставно набутим відповідачем майном в частині перерахованих з цих сум до бюджету податків і зборів у розмірах 455,70 євро, 37,97 євро, відповідно, та 454,41 грн, 37,87 грн, відповідно. Оскільки ці грошові кошти, сплачені позивачем на бюджетні рахунки та безпосередньо на рахунки відповідача не надходили. Отже, ОСОБА_1 не набула майно в частині сплачених податків і зборів, у розумінні положень статті 1212 ЦК України. А тому суд дійшов висновку, що з вирахуванням вказаних податків і зборів, на рахунки відповідача були перераховані спірні суми у заявленому розмірі тільки в частині 8037,97 євро – за депозитними вкладами та 2032,23 грн – судовий збір, відповідно, згідно з платіжними дорученнями №I110788LBT від 07.11.2018 року на суму 8037,97 євро та №І110783MG3 від 07.11.2018 року на суму 2032,23 грн, які і підлягають поверненню позивачу як безпідставно набуті відповідачем. Тим самим спростовуються доводи третьої особи щодо стягнення з позивача в рамках виконавчих проваджень податку з відсотків за депозитом та судового збору, оскільки у платіжних інструкціях зазначені призначення платежів.
Суд бере до уваги те, що у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення (постанова ВП ВС від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц, провадження №14-134цс18). Перерахування стягувачеві суми меншої, ніж зазначена у резолютивній частині судового рішення (виконавчому документі), не вважається належним виконанням судового рішення. Предметом грошового зобов`язання є грошові кошти, виражені у відповідній валюті. Сплата (перерахування) коштів у розмірі меншому, ніж зазначена у резолютивній частині судового рішення (виконавчому документі), свідчить про порушення принципу належного виконання в частині належного предмету виконання (постанова ВС від 25.03.2024 року, справа №461/2729/22, провадження №61-10834сво22).
Водночас вказаним вище Порядком №787 визначено процедуру повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, зокрема, податків, зборів.
Аналіз викладеного вище дає суду підстави для висновку, що позивачем обрано ефективний спосіб захисту та позовні вимоги банку є частково обґрунтованими, а з відповідача на користь позивача підлягають стягненню безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 8037,97 євро та 2032,23 грн, відповідно, а в іншій частині позовні вимоги суд вважає необґрунтованими, бо грошові кошти у розмірах 455,70 євро, 37,97 євро, відповідно, та 454,41 грн, 37,87 грн, відповідно, з призначенням платежів щодо сплати податку та військового збору, були сплачені позивачем на бюджетні рахунки та підлягають поверненню позивачу за законодавчо визначеною процедурою, відповідно до Порядку №787.
З приводу заяви сторони відповідача про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, суд зазначає таке.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.
ЄСПЛ зауважує, що позовна давність – це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу (mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява №14902/04, §570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви №22083/93 і №22095/93, §51)).
Згідно зі статтею 256 ЦК України, позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.
Відповідно до положень статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Нормою частини 3 статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.
Без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина 4 статті 267 ЦК України).
Строки давності виконують декілька функцій, в числі яких – забезпечення правової визначеності та остаточності, попередження порушення прав осіб, які могли мати місце у випадку, якщо б суди розглядали їх справи на основі доказів, що могли би бути неповними за спливом часу.
Такі висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2020 року у справі №263/11337/19, провадження №61-10706св20.
Верховний Суд зауважує, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц).
Відповідно до положень статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.
Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами статті 261 Цивільного кодексу України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Статтею 264 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається в разі пред`явлення особою позову до одного з кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Пред`явлення позову до суду – це реалізація позивачем права на звернення до суду. Саме з цією процесуальною дією пов`язується початок процесу в справі. Відповідно до вимог процесуального законодавства суддя відкриває провадження у справі не інакше, як на підставі заяви, поданої й оформленої в порядку, встановленому процесуальним кодексом.
Виходячи з аналізу наведених норм, перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або повернув її, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підвідомчості, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами. В разі подання позову з недодержанням правил підсудності й наступного саме закриття провадження у справі, а не відмови або повернення позову, подання такого позову перериває перебіг позовної давності.
Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог. До висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності можна дійти лише після дослідження всіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або ускладненим. При цьому, наголосив у постанові Верховний Суд, очевидно, що перебування справи в провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій, на думку добросовісного й розсудливого спостерігача, виключає необхідність вчинення процесуальних дій, спрямованих на припинення цього процесу, а саме подачі заяв про закриття провадження у справі, подачі позовів у порядку іншого судочинства тощо. За таких обставин є неправильним та несправедливим покладення виключно на позивача відповідальності за помилку у визначенні підвідомчості відповідної справи й позбавлення його права на захист у спірних правовідносинах.
Вказані правові висновки викладені в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.04.2019 р. у справі №902/326/16 та від 24.09.2019 р. у справі №922/1151/18, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.05.2020 р. у справі №922/1467/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07.09.2020 р. у справі №904/1080/19.6.14 та від 28 жовтня 2020 року у справі №910/10963/19.
У ході судового розгляду справи судом було встановлено, що право позивача на отримання спірних грошових коштів було порушене відповідачем та виникнення таких обставин не пов`язано із недобросовісними діями позивача. Суд враховує те, що за твердженнями представника позивача, про порушення свого права позивач дізнався – 30.04.2020 року після стягнення з нього у примусовому порядку в рамках виконавчих проваджень грошових коштів на виконання рішення суду у справі №201/7064/15-ц, а списання державним виконавцем ВПВР з його рахунків сум грошових коштів в рамках виконавчих проваджень відбулось 28.04.2020 року. Тобто строк позовної давності суд обчислює з 30.04.2020 року, а саме з дня, коли банк довідався про порушення свого права та відбулось повторне стягнення з нього на користь відповідача сум грошових коштів на виконання рішення суду в рамках виконавчих проваджень. З урахуванням загального строку позовної давності у три роки, такий строк сплинув би для позивача – 30.04.2023 року. Натомість позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача безпідставно нарахованих грошових коштів – 20.03.2023 року (відмітка канцелярії суду), направлено поштою – 16.03.2023 року, тобто в межах строку загальної позовної давності.
Суд відхиляє як безпідставні посилання сторони відповідача на те, що про порушення свого права позивач дізнався 07.11.2018 року, оскільки 07.11.2018 року позивач здійснив перерахунок спірних грошових коштів на користь ОСОБА_1 з виплатою з них до бюджету податків і зборів, вважаючи, що ним добровільно виконано рішення суду у справі №201/7064/15-ц.
Тому у суду відсутні правові підстави для застосування наслідків пропуску строку позовної давності та відмови у задоволенні позову з цих підстав.
З приводу вирішення питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору, суд зазначає таке.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Суд, враховуючи, що позовні вимоги банку є частково обґрунтованими, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 4735,30 грн пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме: 315673,59 грн х 5064,00 грн : 337585,90 грн = 4735,30 грн.
V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви.
З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», та стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 8037,97 євро та 2032,23 грн, а у задоволенні іншої частини позовних вимог – слід відмовити.
При цьому в порядку розподілу судових витрат, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 4735,30 грн, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.
Керуючись статтями 5, 7, 10-13, 19, 23, 76-81, 89, 133, 141, 209, 210, 213, 228, 229, 258, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, про стягнення безпідставно набутих грошових коштів – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (місцезнаходження: 01001, місто Київ, вулиця Грушевського, 1-д; код ЄДРПОУ: 14360570) безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 8037,97 євро (вісім тисяч тридцять сім євро 97 центів) та 2032,23 грн (дві тисячі тридцять дві гривні 23 копійки).
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (місцезнаходження: 01001, місто Київ, вулиця Грушевського, 1-д; код ЄДРПОУ: 14360570) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 4735,30 грн (чотири тисячі сімсот тридцять п`ять гривень 30 копійок).
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення суду складений 11.04.2025 року.

Суддя       Ф.М. Ханієва