ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2026 м. Дніпро Справа № 904/691/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді-доповідача Паруснікова Ю.Б., 
суддів: Чередка А.Є., Іванова О.Г., 
секретар судового засідання Абадей М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Центрального апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Дніпровської міської ради на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.09.2025 по справі № 904/691/25 (суддя Дичко В.О.), повний текст рішення складено 15.09.2025 
за позовом Дніпровської міської ради, Дніпропетровська область, м. Дніпро, просп. Дмитра Яворницького, буд. 75
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоцентр ВК», Дніпропетровська область, м. Дніпро, Селянський узвіз, буд. 3 А
про стягнення безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки, 
ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

20.02.2025 Дніпровська міська рада звернулася до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до ТОВ «Автоцентр ВК» про стягнення 1 250 217,96 грн безпідставно збережених коштів.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ТОВ «Автоцентр ВК» є власником об`єкта нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером 1210100000:03:246:0056, власником якої є Дніпровська міська рада. При цьому договір оренди земельної ділянки між сторонами не укладено, внаслідок чого відповідач фактично користується земельною ділянкою комунальної власності без належної правової підстави, чим безпідставно зберіг у себе кошти в сумі 1 250 217,96 грн, які мав би сплатити за користування нею за період з 22.02.2022 по 21.03.2024.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 04.09.2025 у задоволенні позовної заяви Дніпровської міської ради до ТОВ «Автоцентр ВК» про стягнення 1 250 217,96 грн безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою – відмовлено.
Витрати зі сплати судового збору покладено на позивача.

2. Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Дніпровська міська рада Дніпровська міська рада оскаржує рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.09.2025, яким відмовлено у задоволенні позову до ТОВ «Автоцентр ВК» про стягнення 1 250 217,96 грн безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 1210100000:03:246:0056 за період 22.02.2022 – 21.03.2024, мотивуючи відмову недоведеністю розташування об`єктів нерухомості відповідача саме на зазначеній земельній ділянці.
Позивач у скарзі зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, неповно дослідив докази та дійшов помилкових висновків щодо відсутності належного підтвердження факту розміщення нерухомого майна відповідача на спірній земельній ділянці, оскільки кадастровий номер є унікальним ідентифікатором у Державному земельному кадастрі, а сама земельна ділянка була сформована ще до 2004 року з подальшим присвоєнням кадастрового номера та підтверджена рішенням органу місцевого самоврядування, договором оренди та іншими матеріалами справи.
Апелянт також посилається на норми Закону України «Про Державний земельний кадастр», Земельного кодексу України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону № 5245-VI «Про розмежування земель державної та комунальної власності», практику Верховного Суду щодо презумпції формування земельних ділянок, переходу прав на землю разом із нерухомістю та відсутності залежності права комунальної власності від державної реєстрації, наголошуючи, що право територіальної громади на спірну земельну ділянку виникло в силу закону як землі в межах населеного пункту, а відсутність або особливості реєстраційних процедур не впливають на існування цього права.
У зв`язку з зазначеним позивач вважає висновки суду про недоведеність розташування майна на спірній ділянці та про неможливість ідентифікації ділянки з кадастровим номером 1210100000:03:246:0056 помилковими, такими, що суперечать встановленим обставинам справи та правовим позиціям Верховного Суду, і просить скасувати оскаржуване рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову та стягнення судового збору за подання апеляційної скарги.

3. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідачем пропущено строк на подання відзиву на апеляційну скаргу, встановлений ухвалою суду апеляційної інстанції від 27.10.2025, якою визначено п`ятиденний строк з дня вручення копії зазначеної ухвали.
Відзив подано адвокатом відповідача 12.11.2025, після його отримання відповідачем 27.10.2025 о 20:24.
Відповідач просить поновити пропущений процесуальний строк на подання відзиву у зв`язку з хворобою представника (який перебував на лікарняному з 31.10.2025 по 10.11.2025).
Апеляційний суд визнав причини пропуску строку на подання відзиву неповажними, оскільки твердження про хворобу адвоката відповідача не підтверджені належними та допустимими доказами тимчасової непрацездатності у встановленому законом порядку, що виключає підстави для поновлення процесуального строку.

4. Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини.

Судом першої інстанції установлено, що Дніпровська міська рада звернулась із позовом про стягнення з ТОВ «Автоцентр ВК» 1 250 217,96 грн безпідставно збережених коштів, обґрунтовуючи вимоги тим, що відповідач є власником об`єктів нерухомого майна за адресою: м. Дніпро, узвіз Селянський, 3А, які розташовані на земельній ділянці комунальної форми власності з кадастровим номером 1210100000:03:246:0056.
Згідно з інформаційною довідкою № 344343632 від 28.08.2023 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за ТОВ «Автоцентр ВК» з 22.02.2022 зареєстровано право власності на нежитлові будівлі загальною площею 2 316,8 кв.м за адресою: м. Дніпро, Селянський узвіз, 3А, до складу яких входять адміністративні будівлі, виробничі приміщення, диспетчерська, трансформаторна підстанція, навіси, склади, огорожі та інші об`єкти, що розташовані в межах спірної території (а. с. 17-22). При цьому договір оренди земельної ділянки між сторонами не укладено, а отже відповідач фактично користується земельною ділянкою без належної правової підстави.
Внаслідок несплаченої орендної плати за користування земельною ділянкою за період з 22.02.2022 по 21.03.2024, відповідач зберіг грошові кошти у розмірі орендної плати у сумі 1 250 217,96 грн.
На підтвердження фактичного користування земельною ділянкою позивач надав акт обстеження Інспекції з державного контролю за використанням та охороною земель Дніпровської міської ради № 20/11/23-К від 20.11.2023 (а. с. 28-30), яким встановлено, що земельна ділянка площею 0,9573 га за адресою: м. Дніпро, узвіз Селянський, 3А, огороджена, має обмежений доступ, використовується як автостоянка, на її території розміщені будівлі та споруди виробничого і допоміжного призначення, зокрема складські приміщення, майстерні та шиномонтаж, а також інші об`єкти інфраструктури, право власності на які зареєстроване за ТОВ «Автоцентр ВК».
Судом також встановлено, що позивач обґрунтовує належність спірної земельної ділянки до комунальної власності положеннями статей 80, 83 ЗК та Закону України «Про розмежування земель державної та комунальної власності», вказуючи, що всі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, перебувають у комунальній власності територіальної громади, а тому земельна ділянка з кадастровим номером 1210100000:03:246:0056 належить Дніпровській міській раді.
Крім того, судом враховано, що позивач посилається на листи контролюючих органів, дані Державного земельного кадастру, звіт щодо визначення меж та нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а також розрахунки НГО земельної ділянки проведені КП «Муніципальний землевпорядний офіс» за 2022 – 2023 роки, обґрунтовуючи розмір заявлених до стягнення коштів як еквівалент орендної плати.
Водночас відповідач заперечує проти позову, посилаючись на відсутність належних доказів формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав, відсутність підтвердження державної реєстрації права комунальної власності, суперечності у відомостях Державного земельного кадастру щодо форми власності спірної земельної ділянки (державна власність), а також на те, що надані позивачем дані не підтверджують правильність розрахунку заявленої суми, оскільки відсутній витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, який є необхідним для визначення розміру безпідставно збережених коштів.
Також відповідач зазначав, що як платник єдиного податку 3 групи він звільнений від сплати земельного податку у визначених законом випадках, а тому підстави для нарахування спірних сум відсутні.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони також надали взаємні пояснення щодо формування земельної ділянки, зокрема щодо її кадастрового номера, дати формування та наявності попередніх правовстановлюючих документів, однак спірними залишилися питання належності доказів права комунальної власності позивача, ідентифікації земельної ділянки та допустимості розрахунку заявленої суми без належного підтвердження нормативної грошової оцінки.
З урахуванням досліджених доказів, суд дійшов висновку, що між сторонами існує спір щодо фактичного користування земельною ділянкою, наявності правових підстав такого користування та обґрунтованості розміру заявлених до стягнення коштів, що підлягає вирішенню з урахуванням норм земельного та цивільного законодавства і правил доказування у господарському процесі.

5. Оцінка апеляційним господарським судом аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у справі № 904/691/25, виходить із того, що згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 79 ЗК право власності на землю – це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.
Земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України (ст. 13 Конституції України).
Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, а право власності на землю реалізується виключно відповідно до закону, що кореспондує положенням ч.ч. 1-3 ст. 78 ЗК щодо змісту та підстав набуття і реалізації права власності на землю, яка в Україні перебуває у приватній, комунальній або державній власності.
Згідно з ч. 1 ст. 79 ЗК земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 120 ЗК у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Згідно із ч. 6 ст. 120 ЗК укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.
Незважаючи на те, що нежитлові будівлі не можуть бути відокремлені від земельних ділянок, на яких вони розташовані, вказаними положеннями закону було врегульовано правовий режим нерухомого майна і правовий режим земельних ділянок, на яких воно розташовано, а отже, користувач земельної ділянки зобов`язаний сплачувати за користування нею певну плату, що відповідає положенням ст. 206 ЗК, та оформити право користування земельною ділянкою.
Відповідно до частин 1, 3, 4, 9 ст 791 ЗК формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Вказане зумовлює необхідність встановлення судом факту існування належним чином сформованої земельної ділянки з визначеними межами, площею та правовим статусом, оскільки саме ці елементи визначають юридичну визначеність об`єкта спору і впливають на можливість розрахунку безпідставно збережених коштів.
Необхідність встановлення сформованості земельної ділянки, як об`єкта оренди, визначення її меж, кадастрового номера, внесення інформації до Державного земельного кадастру залежить від конкретних обставин справи.
Для застосування положень ст. 1212 ЦК не є обов`язковим встановлення сформованості земельної ділянки.
Частиною 1 ст. 1212 ЦК визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Передбачений ст. 1212 ЦК вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Якщо тлумачити приписи ст. 1212 ЦК телеологічно, тобто згідно з їхніми цілями, то до випадків безпідставного набуття та збереження майна належить також збереження особою без достатніх правових підстав у себе виплати, яку вона відповідно до закону мала віддати (перерахувати) іншій особі згідно з покладеним на неї за законом обов`язком (зменшення обов`язку).
Колегія суддів враховує висновок суду першої інстанції про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами тотожність земельної ділянки з кадастровим номером 1210100000:03:246:0056 земельній ділянці, на якій розташоване майно відповідача за адресою: м. Дніпро, узвіз Селянський, 3-А, що унеможливило встановлення ключового елементу предмета доказування – фактичного користування саме спірною земельною ділянкою, а також визначення її площі та, як наслідок, коректного розрахунку заявленої до стягнення суми.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, які зводяться до неправильного застосування місцевим господарським судом норм матеріального права та неповного з`ясування обставин справи, апеляційний суд виходить із такого. 
Матеріали справи містять суперечливі відомості з Державного земельного кадастру, зокрема щодо форми власності земельної ділянки (державна власність), відсутності відкритої поземельної книги та відсутності повного масиву кадастрових даних, що підтверджується листами Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області № -4-0.38-1557/299-25-0.38 від 12.06.2025 (а. с. 206) та № 9-4-0.38-3404/2-25 від 01.07.2025 (а. с. 208-210), у яких прямо зазначено, що поземельна книга на спірну ділянку не відкривалась, а відомості були перенесені автоматизовано з Державного реєстру земель із технічними обмеженнями, що виключає можливість повної верифікації ключових характеристик земельної ділянки, зокрема її нормативної грошової оцінки, цільового призначення та меж.
За таких умов колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутність належного підтвердження ідентифікації земельної ділянки як об`єкта цивільних прав із визначеними межами і параметрами унеможливлює встановлення не лише факту користування саме цією земельною ділянкою, але й розміру грошових коштів, які могли бути безпідставно збережені, оскільки такий розмір прямо залежить від нормативної грошової оцінки та площі земельної ділянки, які у даному випадку не підтверджені належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 73-77 ГПК.
Наявний в матеріалах справи акт обстеження Інспекції з державного контролю за використанням та охороною земель Дніпровської міської ради № 20/11/23-К від 20.11.2023 (а. с. 28-30), колегія суддів оцінює критично, оскільки він складений та підписаний одноособово представником позивача.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що наявність кадастрового номера сама по собі підтверджує сформованість земельної ділянки та достатність доказів для задоволення позову, апеляційний суд зазначає, що відповідно до ч. 9 ст. 791 ЗК земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації права власності на неї.
Формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності, шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проєктами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах 6 – 7 цієї статті) здійснюється за проєктами землеустрою щодо відведення земельних ділянок (частини 1 – 5 ст. 791 ЗК).
Державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку.
Однак у даній конкретній справі встановлено відсутність повного комплексу відомостей ДЗК, включно з відкритою поземельною книгою, що унеможливлює підтвердження окремих характеристик ділянки, на які посилається позивач як на підставу позову.
Доводи апеляційної скарги щодо неналежної оцінки доказів судом першої інстанції колегією суддів відхиляються, оскільки відповідно до ст. 86 ГПК суд оцінює докази у їх сукупності за внутрішнім переконанням, а в даній справі суд першої інстанції обґрунтовано виходив із відсутності достатніх, узгоджених та взаємно підтверджених доказів як факту розташування об`єктів нерухомості відповідача саме на спірній земельній ділянці, так і розміру можливого безпідставного збереження коштів.
Щодо посилань апелянта на правову позицію про комунальну власність земельної ділянки та обов`язок користувача сплачувати плату за землю, колегія суддів зазначає, що сам по собі статус земель у межах населеного пункту як комунальної власності не звільняє позивача від обов`язку доведення всіх елементів складу позовних вимог у спорах про стягнення безпідставно збережених коштів, зокрема факту користування конкретною земельною ділянкою, її параметрів та розміру грошової вигоди відповідача, що у цій справі не доведено.
З урахуванням вищенаведеного колегія суддів доходить висновку, що позивачем не доведено належності спірного земельної ділянки до комунальної власності (за наявності інформації з Державного земельного кадастру про право державної власності а. с. 156), недоведеності факту розташування нерухомого майна відповідача на земельній ділянці з кадастровим номером 1210100000:03:246:0056.
Отже, у сукупності встановлених обставин колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права, повно і всебічно дослідив докази та обґрунтовано дійшов висновку про недоведеність позовних вимог Дніпровської міської ради, у зв`язку з чим підстави для скасування або зміни оскаржуваного рішення відсутні, а апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

6. Висновки за результатами апеляційного перегляду справи

За результатами апеляційного перегляду справи колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно встановив обставини справи, надав належну правову оцінку зібраним доказам і правильно застосував норми матеріального та процесуального права.
Доводи апелянта про порушення норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин справи не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та спростовуються матеріалами справи.
Відповідно до статей 236, 275, 276 ГПК України, підстав для зміни або скасування оскаржуваного судового рішення не встановлено.
За вказаних обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

7. Розподіл судових витрат

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України, судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 269, 270, 273, 275, 276, 282, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.09.2025 по справі № 904/691/25 – залишити без змін.
Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на апелянта – Дніпровську міську раду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06.07.2026.

Головуючий суддя Ю.Б. Парусніков

Судді: А.Є. Чередко

О.Г. Іванов