ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/6744/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2026 року
Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Ланкевича А.З., розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася з позовом, в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №134950029264 від 19.03.2026 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до п.«е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до п.«е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із часу звернення - 10.03.2026.
Посилається на те, що у період з 05.08.1993 по 06.02.2026 працювала у закладах системи охорони здоров`я на посадах середнього медичного персоналу (медсестри). Безперервний стаж роботи позивача на вказаних посадах з урахуванням навчання у Самбірському медичному училищі становить 34 роки 04 місяці 26 днів. 10.03.2026 позивач звернулася до відповідача із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до п.»е» ст.55 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-XII). Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №134950029264 від 19.03.2026 у призначенні пенсії за вислугу років відмовлено з підстав відсутності станом на 11.10.2017 необхідного спеціального стажу 26 років 6 місяців. Вважає, що оскаржуване рішення є протиправним, оскільки Рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019 визнано неконституційними положення п.«а» ст.54, ст.55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законами України від 02.03.2015 №213-VIII та від 24.12.2015 №911-VIII, а тому з 04.06.2019 п.«е» ст.55 Закону №1788-XII діє у первісній редакції, за якою право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров`я при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку. Просить позов задовольнити повністю.
Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому посилається на те, що згідно п.2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV) пенсії за вислугу років, передбачені п.п.«е», «ж» ст.55 Закону №1788-XII, призначаються особам, які на день набрання чинності Законом України від 03.10.2017 №2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (далі - Закон №2148-VIII), тобто на 11.10.2017, мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії. зазначає, що відповідно до п.«е» ст.55 Закону №1788-XII станом на 11.10.2017 необхідно мати не менше 26 років 6 місяців спеціального стажу, тоді як у позивача наявно лише 24 роки 2 місяці 4 дні спеціального стажу станом на 11.10.2017. Крім того, вказує, що Закон №2148-VIII є чинним і неконституційним не визнавався. Просить відмовити у задоволенні позову повністю.
Ухвалою судді від 13.04.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; на підставі п.2 ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 06.07.1993 закінчила Самбірське медичне училище за спеціальністю «Сестринська справа» з присвоєнням кваліфікації «медична сестра», що підтверджується дипломом серії НОМЕР_1 від 06.07.1993, реєстраційний №1662.
Дослідженням записів у трудовій книжці серії НОМЕР_2 та витягів з наказів судом встановлено, що позивач у період з 05.08.1993 по 06.02.2026 безперервно працювала на посадах середнього медичного персоналу у закладах охорони здоров`я, а саме:
- з 05.08.1993 - прийнята на посаду дільничної медсестри Пнікутської лікарської амбулаторії (наказ №165-к від 05.08.1993);
- з 09.09.1994 - переведена на посаду медсестри-масажистки неврологічного відділення Мостиської центральної районної лікарні (наказ №174-к від 09.09.1994);
- з 01.03.1996 - переведена медсестрою неврологічного відділення (наказ №39-к від 29.02.1996);
- з 15.10.1996 - переведена медсестрою неврологічного відділення (наказ №208-к від 14.10.1996);
- з 01.11.1996 - переведена палатною медсестрою неврологічного відділення Судововишнянської міської лікарні (наказ №223-к від 31.10.1996);
- з 01.07.2000 - переведена палатною медсестрою неврологічного відділення Мостиської центральної районної лікарні (наказ №128-к від 30.06.2000);
- 06.02.2026 - звільнена з посади сестри медичної неврологічного відділення за угодою сторін, відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України (наказ №40-к(ос) від 05.02.2026).
Згідно з довідкою КНП «Мостиська міська лікарня» Мостиської міської ради Львівської області від 10.03.2026 №003-18/67 заклад охорони здоров`я, у якому здійснювала трудову діяльність позивач, послідовно мав такі найменування: Мостиська центральна районна лікарня - перейменована наказом головного лікаря від 04.01.2006 №4-в на Мостиську комунальну центральну районну лікарню; рішенням Мостиської районної ради від 21.03.2019 №18 реорганізована шляхом перетворення у КНП «Мостиська центральна районна лікарня» Мостиської районної ради Львівської області; на підставі рішення Мостиської міської ради від 08.12.2020 №16 з 05.01.2021 прийнята у власність Мостиської міської ради і перейменована у КНП «Мостиська міська лікарня» Мостиської міської ради Львівської області.
10.03.2026 позивач, яка станом на цю дату досягла віку 52 роки, звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п.«е» ст.55 Закону №1788-XII.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №134950029264 від 19.03.2026 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п.«е» ст.55 Закону №1788-XII з підстав відсутності станом на 11.10.2017 необхідного спеціального стажу роботи 26 років 6 місяців (наявно 24 роки 2 місяці 4 дні). У вказаному рішенні відповідач підтвердив, що страховий стаж позивача становить 34 роки 04 місяці 26 днів, а за доданими позивачем документами до страхового та спеціального стажу зараховано всі періоди роботи.
Не погоджуючись із вказаним рішенням відповідача, позивач звернулася до суду з даним позовом.
Змістом спірних правовідносин є відповідність оскаржуваного рішення №134950029264 від 19.03.2026 критеріям, визначеним у ч.2 ст.2 КАС України.
Вказані обставини та зміст спірних правовідносин підтверджені наявними у справі доказами.
Вирішуючи спір, суд застосовує наступні норми права.
Згідно з ч.1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Призначення, виплата та перерахунок пенсій регулюються Законами України від 05.11.1991 №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-XII) та від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV).
Відповідно до ст.2 Закону №1788-XII за цим Законом призначаються такі трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.
Згідно зі ст.7 Закону №1788-XII пенсія за вислугу років працівникові призначається за умови, якщо він залишає роботу, яка дає право на цю пенсію.
Відповідно до ст.51 Закону №1788-XII пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Згідно з п.«е» ст.55 Закону №1788-XII (у редакції, чинній до внесення змін Законами України від 02.03.2015 №213-VIII та від 24.12.2015 №911-VIII) право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років (далі - Перелік №909). Розділом 2 «Охорона здоров`я» Переліку №909 передбачено право на пенсію за вислугу років лікарів та середнього медичного персоналу (незалежно від найменування посад), які працювали, зокрема, у лікарняних закладах, амбулаторно-поліклінічних закладах.
Відповідно до п.2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV (у редакції Закону України від 03.10.2017 №2148-VIII) особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений ст.ст.52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».
Згідно з п.16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону №1788-XII застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.
Рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019 у справі за конституційними поданнями 45 та 48 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень Закону України «Про пенсійне забезпечення» визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення п.«а» ст.54, ст.55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VIII. Згідно з п.2 резолютивної частини зазначеного Рішення положення п.«а» ст.54, ст.55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законами України від 02.03.2015 №213-VIII та від 24.12.2015 №911-VIII, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Ключове питання, яке постало перед судом у цій справі: чи має позивач, яка є працівником охорони здоров`я (медсестрою), має понад 32 роки спеціального стажу за Переліком №909 та звільнилася з відповідної посади, право на призначення пенсії за вислугу років за п.«е» ст.55 Закону №1788-XII у редакції, що діяла до внесення змін Законами №213-VIII та №911-VIII (тобто незалежно від віку та за наявності спеціального стажу від 25 до 30 років).
Перевіряючи оскаржуване рішення відповідача на предмет відповідності критеріям, визначеним у ч.2 ст.2 КАС України, суд керується наступним.
Пунктом «е» ст.55 Закону №1788-XII у редакції Законів України від 02.03.2015 №213-VIII та від 24.12.2015 №911-VIII було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати з поступовим збільшенням стажу, у тому числі станом на 11.10.2017 - не менше 26 років 6 місяців.
Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку, що саме такі положення (запровадження вікового цензу 55 років та поетапного збільшення спеціального стажу), а не первісна редакція п.»е» ст.55 Закону №1788-XII, Рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019 визнано неконституційними та такими, що втратили чинність з 04.06.2019.
У мотивувальній частині вказаного Рішення Конституційний Суд України зазначив, що внесення змін Законом №213-VIII до положень Закону №1788-XII щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної ст.51 Закону №1788-XII, а саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Конституційний Суд України дійшов висновку, що зазначені положення нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням ст.ст.1, 3, ч.3 ст.22, ст.46 Основного Закону України.
Отже, починаючи з 04.06.2019 положення п.«е» ст.55 Закону №1788-XII діють у первісній редакції, чинній до внесення змін Законами України від 02.03.2015 №213-VIII та від 24.12.2015 №911-VIII, за якою право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Аналогічний підхід до правозастосування при вирішенні близьких за змістом правовідносин застосовано Верховним Судом у Рішенні від 21.04.2021 у зразковій справі №360/3611/20 (провадження №Пз/9901/32/20) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 у справі №160/3586/19.
Суд відхиляє посилання відповідача на те, що оскільки Закон №2148-VIII є чинним і неконституційним не визнавався, то призначення пенсії за вислугу років обумовлене наявністю станом на 11.10.2017 спеціального стажу 26 років 6 місяців. У спірному рішенні в основу вимоги « 26 років 6 місяців станом на 11.10.2017» покладено саме положення п.«е» ст.55 Закону №1788-XII у редакції Законів №213-VIII та №911-VIII, які визнано неконституційними Рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019 та з 04.06.2019 втратили чинність. Пункт 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV у редакції Закону №2148-VIII та ст.55 Закону №1788-XII слід розглядати у системному взаємозв`язку: зміст п.2-1 щодо «вислуги років та стажу, необхідних для призначення такої пенсії» наповнюється виключно нормами Закону №1788-XII. Після того, як зміни, внесені Законами №213-VIII та №911-VIII, втратили чинність, відсилання п.2-1 розділу XV Закону №1058-IV до ст.55 Закону №1788-XII може стосуватися лише чинної (тобто первісної) редакції цієї статті - за якою право на пенсію за вислугу років працівникам охорони здоров`я виникає за наявності спеціального стажу від 25 до 30 років, незалежно від віку. Інше тлумачення фактично означало б збереження дії неконституційних норм п.«е» ст.55 Закону №1788-XII через відсилочну норму іншого закону, що суперечило б ч.2 ст.152 Конституції України та змісту Рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019.
Судом встановлено, що позивач є працівником охорони здоров`я - медичною сестрою, яка належить до середнього медичного персоналу. Посади, які займала позивач (дільнична медсестра, медсестра-масажистка, палатна медсестра, медсестра неврологічного відділення), та заклади, у яких вона працювала (амбулаторія, центральна районна лікарня, міська лікарня), охоплюються Переліком №909. Вказане не є спірним між сторонами.
Як вбачається зі змісту самого оскаржуваного рішення №134950029264 від 19.03.2026, відповідач зарахував до спеціального стажу позивача всі заявлені нею періоди роботи. Загальний страховий стаж позивача становить 34 роки 04 місяці 26 днів, а спеціальний стаж за Переліком №909 на дату звернення (10.03.2026) перевищує 32 роки, тобто значно перевищує верхню межу 30 років, передбачену первісною редакцією п.«е» ст.55 Закону №1788-XII.
06.02.2026 позивач звільнилася з посади сестри медичної неврологічного відділення КНП «Мостиська міська лікарня» Мостиської міської ради Львівської області, що підтверджується наказом №40-к(ос) від 05.02.2026 та записом у трудовій книжці серії НОМЕР_2 . Отже, позивач залишила роботу, яка дає право на пенсію за вислугу років, як того вимагає ст.7 Закону №1788-XII.
Відповідно до ч.1 ст.45 Закону №1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім випадків, передбачених цим Законом. Пенсія за вислугу років призначається з дня, наступного за днем звільнення з роботи, але не раніше ніж за день звернення за призначенням пенсії. Позивач звільнилася 06.02.2026, а звернулася за призначенням пенсії 10.03.2026, відтак пенсія підлягає призначенню з 10.03.2026.
Таким чином, на дату звернення позивача до відповідача (10.03.2026) у позивача наявна сукупність умов, передбачених п.«е» ст.55 Закону №1788-XII у редакції, чинній після ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019, а саме: належність позивача до категорії працівників охорони здоров`я (середній медичний персонал); наявність спеціального стажу роботи за Переліком №909 у розмірі понад 32 роки, тобто більше 25 років; залишення позивачем роботи, яка дає право на цю пенсію.
Висновки ж відповідача, викладені у спірному рішенні, про відсутність у позивача необхідного спеціального стажу станом на 11.10.2017 (26 років 6 місяців) не є релевантними для обставин справи, що розглядається, адже такі висновки викладені за іншого правового врегулювання, яке Рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019 визнано неконституційним, а відтак не підлягають застосуванню.
За наведеного правового регулювання та встановлених обставин справи, суд приходить висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №134950029264 від 19.03.2026 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до п.«е» ст.55 Закону №1788-XII прийняте без урахування усіх обставин, які мали значення для його прийняття, та без додержання норм права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, а відтак не відповідає критеріям правомірності, визначеним ч.2 ст.2 КАС України, і підлягає скасуванню як протиправне.
Враховуючи викладене та зважаючи на те, що завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення (вчинення дій) суб`єктом владних повноважень, то порушене право позивача у даному випадку підлягає відновленню шляхом зобов`язання відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до п.«е» ст.55 Закону №1788-XII з 10.03.2026.
Будь-яких інших обставин, які б вимагали детальної відповіді або спростування, сторонами у заявах по суті справи не зазначено та з матеріалів справи судом не встановлено.
Відповідно до ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. А згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Таким чином, шляхом співставлення зібраних по справі доказів, з урахуванням встановленого Кодексом адміністративного судочинства України обов`язку доведення правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, суд приходить висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.
Щодо судового збору, то ураховуючи, що суд ухвалює рішення на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, а також зважаючи на документальне підтвердження понесених позивачем витрат у вигляді судового збору на суму 1331,20 грн, наявні підстави для їх стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст.ст.2, 5, 22, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
в и р і ш и в :

позов задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №134950029264 від 19.03.2026 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до п.«е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (місцезнаходження: вул.Митрополита Андрея, 10, м.Львів, 79016; код ЄДРПОУ: 13814885) призначити ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) пенсію за вислугу років відповідно до п.«е» ст.55 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» з 10.03.2026.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (місцезнаходження: вул.Митрополита Андрея, 10, м.Львів, 79016; код ЄДРПОУ: 13814885) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) понесені нею витрати по сплаті судового збору на суму 1331 (одна тисяча триста тридцять одна) грн 20 коп.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя   Ланкевич А.З.