КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/1454/2026 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2026 року м. Київ
Справа № 761/11713/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді-доповідача Ящук Т.І., 
суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М. 
за участю секретаря судового засідання Слив`юк С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 березня 2025 року, ухвалене у складі судді Сіромашенко Н.В.,
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди,

встановив:

У березні 2021 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду на загальну суму 854 460,97 грн.
В обґрунтування позову зазначив, що протоколом загальних зборів учасників ТОВ «Науково-виробнича компанія «Базальт» від 03 березня 2016 року № 03/16 відповідача призначено на посаду генерального директора цього Товариства, починаючи з 04 березня 2016 року. Цим протоколом також було вирішено змінити найменування Товариства з «Науково-виробнича компанія «Базальт» на «Дісі Лайт».
На підставі наказу ТОВ «Дісі Лайт» від 06 травня 2016 року № 02/16 відповідач зайняла посаду директора цього Товариства. 
Наказом ТОВ «Дісі Лайт» від 05 грудня 2017 року № 4 відповідача звільнено із займаної посади угодою сторін.
В період з 04 березня 2016 року по 05 грудня 2017 року у Товаристві був відсутній головний бухгалтер, у зв`язку з чим відповідальність за правильне ведення бухгалтерського обліку та фінансової звітності покладалася на відповідача як на директора.
Наказом ТОВ «Дісі Лайт» від 06 грудня 2017 року № 2/к-12-17 на підприємстві утворено інвентаризаційну комісію, а наказом № 3/к-12-17, прийнятим в той же день, призначено проведення повної обов`язкової інвентаризації у зв`язку зі зміною керівництва. З цим наказом відповідач ознайомилася, проте відмовилася від його підписання.
Зважаючи на те, що відповідач була усно та письмово попереджена про проведення інвентаризації, на момент її проведення вона не з`явилася ні до головного офісу, ні до орендованого Товариством складу, який був розташований за адресою: м. Київ, вул. Сім`ї Сосніних, 9, у зв`язку з чим керівництво Товариства створило комісію і змушене було зрізати замки на трьох дверях складу в присутності семи осіб, членів комісії, судового експерта та працівників заводу.
За результатами інвентаризації встановлено, що внаслідок співставлення фактичної наявності товарно-матеріальних цінностей із даними бухгалтерського обліку виявлено недостачу в розмірі 586 471,97 грн.; недостача необоротних активів (офісних меблів та офісної техніки) становила 52 182,62 грн. Таким чином, за результатами інвентаризації встановлено, що загальний розмір недостачі склав 638 654,59 грн.
Зазначена сума недостачі також була підтверджена за результатами проведеного судовим експертом бухгалтерсько-економічного дослідження у висновку від 27 березня 2018 року № 2018/03-1. Крім цього, судовим експертом було зроблене економічне дослідження шляхом співставлення касових документів, банківських виписок з рахунками, платіжними відомостями, актами виконаних робіт з метою встановлення правильності і законності здійснення готівкових та безготівкових операцій у національній валюті, за результатами якого було встановлено, що розмір заборгованості відповідача перед підприємством ТОВ «Дісі Лайт» склала 215 806,38 грн.
Зазначена заборгованість виникла під час перебування відповідача на посаді директора Товариства і пов`язана з її протиправними діями, оскільки:
- на підприємстві ТОВ «Дісі Лайт» знаходиться договір без номера від 01 листопада 2017 року, згідно з яким ТОВ «Дісі Лайт» надало позики фізичній особі - засновнику позивачу ОСОБА_3 ;
- по касі підприємства ТОВ «ДІСІ ЛАЙТ» вчинено ряд бухгалтерських дій, а саме 28 грудня 2016 року в ПАТ «Універсал Банк» Товариством отримано 102 026 грн., з яких 27 000 грн. нібито виплачено позивачу, касовим ордером № 1 від 28 грудня 2016 року на підставі договору фінансової допомоги від 01 листопада 2017 року.
Позивач заперечував факт отримання коштів та підпису відповідних касових ордерів, зазначивши, що така операція не мала юридичного статусу і не підтверджувала проведені виплати - розрахунки з каси підприємства, а тому ця сума фактично є недостачею коштів у касі підприємства.
Крім цього, на підприємстві було виявлено договір від 01 лютого 2017 року, згідно з яким ТОВ «Дісі Лайт» надало позики на суму 250 000 грн. директору підприємства, тобто відповідачу.
Позивач стверджував, що:
- 23 березня 2017 року відповідач, займаючи посаду директора Товариства, отримала особисто з каси підприємства 40 000 грн. поворотної фінансової допомоги (в касовому ордері не було вказано договору), три підписи на ордері належали відповідачу і в той же день вона отримала ще 73 737,14 грн. поворотної фінансової допомоги;
- 10 квітня 2017 року відповідач, займаючи посаду директора Товариства, отримала особисто з каси підприємства 40 000 грн. поворотної фінансової допомоги (в касовому ордері не було вказано договору)
Операції з отримання фінансової допомоги були проведені на бухгалтерському рахунку 6851 «розрахунки з іншими кредиторами», і не погасила своєї заборгованості за отриманими нею грошовими коштами в загальному розмірі 183 737,14 грн.
Судовим експертом також було встановлено, що відповідач нарахувала на свою користь компенсацію за дні невикористаної відпустки в розмірі 5069,24 грн., що підлягали виплаті при звільненні, проте наказ про таку виплату не приймався, відповідного розрахунку не було проведено, бухгалтерських проводок з підтвердження списання коштів не було вчинено.
Зважаючи на вищенаведені обставини, загальний розмір завданих Товариству збитків складав 854 460,97 грн.
Наразі Шевченківським УП ГУНП в місті Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12017100100014923 за фактом протиправних дій відповідача, внаслідок яких Товариству було завдано матеріальних збитків.
05 січня 2019 року позивач уклав з ТОВ «Дісі Лайт» договір відступлення права вимоги № 2, за умовами якого позивач набув право вимоги до відповідача про відшкодування матеріальної шкоди, завданої первісному кредитору ТОВ «Дісі Лайт» в загальному розмірі 854 460,97 грн. У зв`язку з наведеними обставинами позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 20 березня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 відшкодування матеріальної шкоди в сумі 854 460,97 грн.
Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 8544,60 грн.

Не погоджуючись з рішенням, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в позові.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_3 є неналежним позивачем, оскільки за змістом пункту 1.2. договору про відступлення права вимоги від 05 січня 2019 року документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, містяться в додатку № 1. Проте, у матеріалах справи відсутній вказаний додаток, тож позивачем не було доведено факту переходу права вимоги від ТОВ «Дісі Лайт».
Крім цього, на думку відповідача, договір про відступлення права вимоги містить ознаки удаваного правочину, а також його укладення спрямоване на зміну територіальної підсудності для зменшення суми судового збору.
Посилається на постанову Верховного Суду від 08 серпня 2023 року у справі № 910/19199/21, зокрема: «… якщо права вимоги не існує взагалі, тобто, якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача …».
Наголошує, що не існує судового рішення, яке набрало законної сили і яким встановлено вину відповідача у заподіянні ТОВ «Дісі Лайт» матеріальної шкоди, не з`ясовано наявність прямої та дійсної шкоди, її розміру, а також не встановлено, які саме неправомірні дії призвели до заподіяння шкоди і чи входили вони до функціональних обов`язків працівника, неналежне виконання яких і призвело до заподіяння шкоди, тобто відсутні докази вини відповідача у заподіянні шкоди.
Щодо висновку судового експерта, яким було обґрунтовано заявлені позовні вимоги, то представник відповідача вказує на те, що зазначений документ не містить відомостей про обізнаність експерта про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, також в ньому не зазначено, що його підготовлено саме для суду, тож він є неналежним і недопустимим доказом.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки наявний у матеріалах справи договір про відступлення права вимоги є належним доказом, аргументи сторони відповідача про його нікчемність є припущенням.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позов подано неналежним позивачем, то представник позивача зазначає, що заміна кредитора у зобов`язанні відбулася на підставі пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України, про факт відступлення права вимоги було повідомлено відповідача 14 липня 2020 року, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, а посилання представника відповідача на постанову Верховного Суду у від 08 серпня 2023 року у справі № 910/19199/21 - необґрунтовані з огляду на те, що в апеляційній скарзі наводяться уривки, ігноруючи правову позицію, а саме: «Сама лише недійсність вимоги не зумовлює недійсності відповідного договору між первісним кредитором та новим кредитором».
Доводи апеляційної скарги про неналежність висновку судового експерта як доказу вважає необґрунтованими, оскільки під час провадження в суді першої інстанції сторона відповідача не зверталася з клопотаннями про призначення повторної експертизи чи про допит експерта, викладені висновки не були спростовані, у зв`язку з чим суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини цієї справи та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представником відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 було заявлено клопотання про зупинення апеляційного провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 757/42400/24, що перебуває у провадженні Печерського районного суду м. Києва, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ТОВ «Дісі Лайт» про визнання недійсним договору № 2 про відступлення права вимоги від 05 січня 2019 року.
Ухвалою апеляційного суду від 10 червня 2026 року, занесеною до протоколу судового засідання, в задоволенні клопотання відмовлено, з огляду на приписи ч. 3 ст. 210 ЦПК України, якою визначено, що провадження у справі на стадії її розгляду по суті зупиняється тільки з підстав, встановлених пунктами 1-3, 4-1 частини першої статті 251 та пунктами 1-3 частини першої статті 252 цього Кодексу.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.
Представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 заперечувала проти доводів та вимог апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників відповідача і позивача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ТОВ «ДісіЛайт», будучи особою, що несе повну матеріальну відповідальність за схоронність матеріальних цінностей, відповідач порушила посадові обов`язки, заподіявши позивачу збитки. Розмір матеріальної шкоди, завданої ТОВ «ДісіЛайт» склав суму в загальному розмірі 854 460,97 грн.
05.01.2019 між ТОВ «Дісі Лайт» в особі директора Медведського В.І. та ОСОБА_3 було укладено договір №2 відступлення права вимоги, відповідно до якого ОСОБА_3 як новий кредитор набув право вимоги до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої ТОВ «Дісі Лайт» (первісний кредитор) ОСОБА_1 (боржник), у загальному розмірі 854 460,97 грн. Тому суд першої інстанції вважав, що позивачем надано суду докази на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, які стороною відповідача не спростовані, отже, позов є обґрунтованим, законним та таким, що підлягає задоволенню.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи та нормам процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно з протоколом загальних зборів учасників ТОВ Науково виробнича компанія «Базальт» №03/16 від 03.03.2016 прийнято рішення про призначення на посаду генерального директора Товариства ОСОБА_1 з 04.03.2016 та зміну найменування ТОВ «Науково виробнича компанія «Базальт» на ТОВ «Дісі Лайт».
04 березня 2016 року наказом генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково виробнича компанія «Базальт» №01/16 ОСОБА_1 приступила до виконання обов`язків генерального директора ТОВ Науково виробнича компанія «Базальт» з 04 березня 2016 року.
Згідно з наказом ТОВ «Дісі Лайт» №02/16 від 06.05.2016 ОСОБА_1 вступила на посаду директора ТОВ «Дісі Лайт» на підставі протоколу № 5 загальних зборів учасників ТОВ «Дісі Лайт» від 06.05.2016 року.
Наказом № 4 від 05 грудня 2017 року ОСОБА_1 була звільнена з посади директора Товариства з 05 грудня 2017 року згідно з пунктом 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін, на підставі її заяви про звільнення від 21 листопада 2017 року та протоколу № 7 від 05 грудня 2017 року загальних зборів учасників ТОВ «Дісі Лайт». 
06 грудня 2017 року наказом директора ТОВ «Дісі Лайт» Медведський В.І. приступив до виконання обов`язків директора з 06.12.2017 на підставі протоколу № 07 загальних зборів учасників ТОВ «Дісі Лайт» від 05 грудня 2017 року.
Наказом директора ТОВ «ДісіЛайт» Медведського В.І. № 3/К-12-17 від 06 грудня 2017 року призначено проведення повної інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів і документів та розрахунків з перевіркою їх фактичної наявності та документального підтвердження станом на 06 грудня 2017 року.
Відповідно до результатів проведеної інвентаризації, які відображені в Узагальнюючому акті результатів інвентаризації товарно-матеріальних цінностей та необоротних активів станом на 20.12.2017, а саме: інвентаризаційного опису товарно-матеріальних цінностей, результатів проведеної інвентаризації на основному складі підприємства від 18.12.2017, зроблено співставлення фактичної наявності товарно-матеріальних цінностей із даними бухгалтерського обліку, недостача становить 586 471,97 грн.; згідно інвентаризаційного опису необоротних активів (офісних меблів та офісної техніки) недостача становить 52 182,62 грн.
Відповідно до Висновку за результатами бухгалтерського-економічного дослідження від 27.03.2018 року, проведеного судовим експертом Божко Л.М., судовий експерт рекомендує на основі отриманого дослідження звернутися до правоохоронних установ щодо виявлених в процесі дослідження порушень в обліку та використанні ТМЦ, грошових коштів колишнім керівником ТОВ «Дісі Лайт» ОСОБА_1 за період роботи з 04.03.2016 по 06.12.2017, загальна сума заборгованості грошових коштів директора ОСОБА_1 перед ТОВ «ДісіЛайт» становить 854 460,97 грн.
05.01.2019 між ТОВ «Дісі Лайт» в особі директора Медведського В.І. та ОСОБА_3 було укладено договір №2 відступлення права вимоги, відповідно до умов якого ТОВ «Дісі Лайт» (первісний кредитор) передає ОСОБА_3 (новий кредитор), а ОСОБА_3 (новий кредитор) набуває право вимоги до ОСОБА_1 (боржник) про відшкодування матеріальної шкоди, завданої ТОВ «Дісі Лайт» (первісному кредитору) ОСОБА_1 (боржником), у загальному розмірі 854 460,97 грн.
14.07.2020 на адресу ОСОБА_1 було направлено повідомлення про відступлення права вимоги, відповідно до якого її було повідомлено про те, що належне ТОВ «ДісіЛайт» право вимоги до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої первісному кредитору боржником, у загальному розмірі 854 460,97 грн. перейшло до ОСОБА_3 за договором про відступлення права вимоги №2 від 05.01.2019.
Крім того, Шевченківським УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №12017100100014923 за фактом протиправних дій ОСОБА_1 стосовно завдання матеріальних збитків ТОВ «ДісіЛайт».

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач обґрунтовував позовні вимоги тим, що на директора особисто покладається вся відповідальність за дотриманням встановлених єдиних методологічних засад бухгалтерського обліку, своєчасне подання бухгалтерської та податкової звітності. Відповідальність за правильність записів в облікових регістрах покладається на тих посадових осіб, хто склав і підписав регістри, тобто на директора ТОВ «Дісі Лайт» ОСОБА_1 .
Отже, за період роботи з 04.03.2016 року по 06.12.2017 року на директора ОСОБА_1 було особисто покладено повну відповідальність як за ведення бухгалтерського обліку так і за отримання, збереження, реалізацію та списання товарно-матеріальних цінностей, які знаходилися на підприємстві ТОВ «Дісі Лайт».
За даними повної інвентаризації, згідно з наказом №3/к-12-17 від 06.12.2017 року, виявлено недостачу в сумі 638 654, 59 грн.
Крім того, за результатами проведення бухгалтерсько-економічного дослідження від 27.03.2018 року № 2018/03-1 загальна сума заборгованості грошових коштів директора ОСОБА_1 перед підприємством «Дісі Лайт» складає 215 806,38 грн.
Позивач також вказує, що заборгованість виникла за період роботи директора ОСОБА_1 внаслідок її протиправних дій, а саме:
- 28 грудня 2016 року було отримано в банку ПАТ «Універсал Банк» 102 026 грн, з яких 27 000 грн. нібито виплачено ОСОБА_3 , касовим ордером №1 від 28.12.2016 року, підстава - договір фінансової допомоги б/н від 01.11.2017 року.
Таким чином кошти отримані в 2016 році за договором, датованим листопадом 2017 року. Підпис про отримання коштів, сума прописом, паспортні дані отримувача коштів на видатковому касовому ордері відсутні. Крім того, засновник ТОВ «Дісі Лайт» ОСОБА_3 заперечує факт отримання коштів та підпису вказаного касового документу.
Крім того, на підприємстві є договір без номера від 01.02.2017 року, згідно з яким ТОВ «Дісі Лайт» надало позики 250 000 грн. директору підприємства ОСОБА_1 . 23.03.2017 року директор ОСОБА_1 отримала особисто з каси підприємства 40 000 грн. поворотної фінансової допомоги (договір в касовому ордері не вказано), три підписи на ордері належать ОСОБА_1 .
23.03.2017 року директор ОСОБА_1 отримала з каси підприємства 73 737, 14 грн. поворотної фінансової допомоги (договір в касовому ордері не вказано), три підписи на ордері належать ОСОБА_1 .
10.04.2017 року директор ОСОБА_1 отримала особисто з каси підприємства 70 000 грн. поворотної фінансової допомоги (договір в касовому ордері не вказано), три підписи на ордері належать ОСОБА_1 та вказано її особисті паспортні дані.
Таким чином, за даними бухгалтерського обліку, ОСОБА_1 не погасила своєї заборгованості по отриманим нею грошовим коштам загальною сумою 183 737,14 грн.
Також судовим експертом встановлено, що особисто директор ТОВ «Дісі Лайт» ОСОБА_1 нарахувала собі 5069, 24 грн. компенсації за невикористану відпустку при звільненні без належного наказу та відповідного розрахунку, а також не було зроблено відповідних бухгалтерських проводок по підтвердженню та списанню факту виплати коштів.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 грудня 2021 року у даній справі ОСОБА_6 було відмовлено у відкритті провадження з тих підстав, що справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. Суд виходив з того, що позивач просить стягнути з колишнього директора ТОВ «Дісі Лайт»  ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 854 460,97 грн, частину яких отримувала з каси підприємства. Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 13.12.2021 позивач у справі є засновником ТОВ «Дісі Лайт».
Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції від 13 грудня 2021 року та направляючи справу для продовження розгляду, Київський апеляційний суд у постанові від 01 листопада 2022 року зазначав, що такий висновок суду є передчасним, оскільки в матеріалах справи відсутній договір про відступлення прав вимоги від 05 січня 2019 року, укладений між ТОВ «Дісі Лайт» та ОСОБА_3 . Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції не досліджував вищевказаний договір, внаслідок чого дійшов необґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження.

Ухвалюючи оскаржуване рішення від 20 березня 2025 року, суд першої інстанції керувався положеннями ст. 130, 132, 134 КЗпП України та дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ТОВ «ДісіЛайт», будучи особою, що несе повну матеріальну відповідальність за схоронність матеріальних цінностей.
Разом з тим, суд першої інстанції не звернув увагу, що обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався першочергово на положення Статуту ТОВ «Дісі Лайт», ст. 89, ст. 224, 225 Господарського кодексу України, вказуючи про те, що ОСОБА_1 несе повну матеріальну відповідальність як директор, виконавчий орган товариства, на підставі п. 16.1 Статуту товариства та норм ГК України. Суд не з`ясував, які саме правовідносини виникли між відповідачем ОСОБА_1 та ТОВ «Дісі Лайт», яке передало право вимоги позивачу ОСОБА_3 .
Як вбачається зі змісту Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Дісі Лайт», учасниками товариства є ОСОБА_3 та ОСОБА_7 . 
Відповідно до п. 12.1, 12.2 Статуту, виконавчим органом товариства, який здійснює поточне керівництво діяльністю товариства, є директор.
Директор обирається загальними зборами учасників або наймається на контрактній основі, з правом продовження повноважень на новий строк.
Згідно з п. 12.5 Статуту директор діє без довіреності від імені товариства в межах, встановлених чинним законодавством, установчими документами товариства та рішеннями зборів учасників. Директор формує апарат управління та очолює його. Директор має право укладання ( підпису) правочинів ( договорів, контрактів).
Пунктом 16.1 Статуту визначено, що посадовими особами товариства визнаються голова та члени виконавчого органу товариства.
Відповідно до п. 16.3 Статуту посадові особи відповідають за заподіяну ними товариству шкоду відповідно до чинного законодавства України. 
Статтею 62 Закону України «Про господарські товариства», що був чинним на час виникнення спірних правовідносин, у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган: колегіальний (дирекція) або одноособовий (директор). Дирекцію очолює генеральний директор. Членами виконавчого органу можуть бути також і особи, які не є учасниками товариства. Дирекція (директор) вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції 
загальних зборів учасників. Дирекція (директор) діє від імені товариства в межах, встановлених даним Законом та установчими документами.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ГК України ( в редакції на час виникнення спірних правовідносин) управління діяльністю господарського товариства здійснюють його органи та посадові особи, склад і порядок обрання (призначення) яких визначається залежно від виду товариства, а у визначених законом випадках - учасники товариства.
Відповідно до ч. 2 ст. 89 ГК України ( в редакції на час виникнення спірних правовідносин), посадові особи відповідають за збитки, завдані ними господарському товариству. Відшкодування збитків, завданих посадовою особою господарському товариству її діями (бездіяльністю), здійснюється у разі, якщо такі збитки були завдані: діями, вчиненими посадовою особою з перевищенням або зловживанням службовими повноваженнями; діями посадової особи, вчиненими з порушенням порядку їх попереднього погодження або іншої процедури прийняття рішень щодо вчинення подібних дій, встановленої установчими документами товариства; діями посадової особи, вчиненими з дотриманням порядку їх попереднього погодження або іншої процедури прийняття рішень щодо вчинення відповідних дій, встановленої товариством, але для отримання такого погодження та/або дотримання процедури прийняття рішень посадова особа товариства подала недостовірну інформацію; бездіяльністю посадової особи у випадку, коли вона була зобов`язана вчинити певні дії відповідно до покладених на неї обов`язків; іншими винними діями посадової особи.

Відповідно до п. 14.1, 14.6 Статуту ТОВ «Дісі Лайт», трудовий колектив товариства становлять усі громадяни, які своєю працею беруть участь у його діяльності на основі трудового договору ( контракту, угоди), а також інших форм, що регулюють трудові відносини працівника з товариством. Товариство використовує працю громадян, приймаючи їх на роботу за контрактом або укладаючи з ними трудові договори.
Із наданих представником позивача до справи доказів вбачається, що відповідач ОСОБА_1 перебувала на посаді директора ТОВ «Дісі Лайт» на підставі рішення загальних зборів учасників товариства, даних про покладення на ОСОБА_1 виконання посадових обов`язків бухгалтера, завідувача складом, касира матеріали справи не містять.
Пунктом 12.3 Статуту ТОВ «Дісі Лайт» визначено, що директор вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що входять до виключної компетенції зборів учасників. Директор контролює ведення бухгалтерського обліку результатів діяльності товариства, організує ведення статистичної та податкової звітності та представляє її у встановленому обсязі відповідним державним органам.
Таким чином, під час перебування на посаді директора ТОВ «Дісі Лайт» відповідач ОСОБА_1 , здійснюючи свої управлінські повноваження, відповідно до статуту повинна була здійснювати поточне керівництво діяльністю товариства, контроль ведення бухгалтерського обліку результатів діяльності товариства, формувати апарат управління та очолювати його, мала право без довіреності укладати правочини ( договори, контракти).

Позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді директора ТОВ «Дісі Лайт» заподіяла матеріальну шкоду товариству на суму 854 460, 97 грн, яка виявилась у наступному:
- нестачі товарно-матеріальних цінностей в сумі 638 654, 59 грн., яку було виявлено внаслідок інвентаризації на складі та в офісі, проведеної після звільнення ОСОБА_1 з посади директора на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін з 05 грудня 2017 року; 
- нестачі грошових коштів у касі товариства на суму 27 000 грн., видача яких не підтверджена належними бухгалтерськими документами, що також було виявлено після звільнення директора;
- неповернутих ОСОБА_1 коштів на загальну суму 183 737,14 грн., отриманих нею на підставі видаткових касових ордерів від 23.03.2017 року ( 40 000 грн.), 10.04.2017 року ( 70 000 грн.), 19.05.2017 року ( 73 737 грн. 14 коп.), в яких підстава видачі зазначена - договір поворотної фінансової допомоги. Вказані видаткові ордери, як стверджує позивач, підписані ОСОБА_1 як директором, як головним бухгалтером та як одержувачем. 
При цьому матеріали справи не містять договору поворотної фінансової допомоги, укладеного між ТОВ «Дісі Лайт» та ОСОБА_1 як позичальником.
- збитків у вигляді безпідставно нарахованої ОСОБА_1 собі компенсації за невикористану відпустку при звільненні на суму 5069, 24 грн.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Абзацом першим частини першої статті 19 ЦПК України унормовано, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України.
Так, у пункті 12 частини першої цієї статті передбачено, що господарські суди розглядають, зокрема, справи у спорах між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) такої посадової особи, за позовом власника (учасника, акціонера) такої юридичної особи, поданим в її інтересах.
Відповідно до частини першої статті 54 ГПК України власник (учасник, акціонер) юридичної особи, якому належить 10 і більше відсотків статутного капіталу товариства (крім привілейованих акцій), або частка у власності юридичної особи якого становить 10 і більше відсотків, може подати в інтересах такої юридичної особи позов про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі її посадовою особою.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.04.2020 у справі №910/12217/19, скасовуючи ухвалу Господарського суду міста Києва від 13.09.2019 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2019 та направляючи справу до господарського суду першої інстанції для продовження розгляду вказала на те, що наявність трудових відносин між власником (учасником, акціонером) юридичної особи та посадовою особою цієї юридичної особи не впливає на визначення юрисдикції спорів за позовом власника (учасника, акціонера) до такої посадової особи щодо відшкодування збитків, завданих юридичній особі діями або бездіяльністю посадової особи, поданим власником (учасником, акціонером) в інтересах юридичної особи. Такі спори підлягають розгляду господарськими судами відповідно до пункту 12 частини першої статті 20, частини першою статті 54 ГПК України.
У вказаній постанові від 14.04.2020 року Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «правовідносини, які виникли між ДП «Чорноморнафтогазінвест» та ОСОБА_1 щодо відшкодування збитків, завданих безпідставною виплатою заробітної плати, стосуються дій відповідача під час здійснення ним своїх повноважень саме як посадової особи - директора підприємства. Суди не звернули уваги на те, що АТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз», діючи в інтересах ДП «Чорноморнафтогазінвест» як його учасник, звертається до ОСОБА_1 як до керівника підприємства з вимогами про стягнення збитків, а не як роботодавець з позовом до працівника про стягнення безпідставно набутої заробітної плати.»
Подібний висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 638/15118/16-ц, у якій було зазначено, що правовідносини, які виникли між ТОВ «Славія» та його генеральним директором, щодо відшкодування збитків, завданих неповерненням автомобіля, стосуються дій або бездіяльності відповідача під час здійснення ним своїх повноважень як посадової особи. Вказані правовідносини за своєю суттю є господарськими, хоч і виявлені після звільнення з посади генерального директора цього товариства, а тому такий спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. 
Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 17 серпня 2023 року у справі № 902/183/22 ( п. 89), правовий статус членів виконавчого органу юридичної особи, посадових осіб, в т.ч. директор, які здійснюють управління діяльністю юридичної особи, значно відрізняється від статусу інших працівників, що обумовлено специфікою його трудової діяльності , яка полягає у виконанні ним функцій по управлінню юридичною особою. Той факт, що члени виконавчого органу юридичної особи перебувають у трудових відносинах з юридичною особою, не встановлює пріоритет трудового регулювання над цивільним, оскільки до цих відносин не може застосовуватися модель «роботодавець - працівник» властива трудовим відносинам.
У постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 127/27466/20 Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків:
«10.1. Створення (обрання) виконавчого органу товариства відбувається за рішенням загальних зборів учасників товариства (частина перша статті 99 ЦК України, пункт 7 частини другої статті 30 Закону № 2275-VIII) або в окремих випадках - наглядової ради товариства (частина друга статті 38 Закону № 2275-VIII). Це рішення породжує між особами, яких воно стосується, корпоративні відносини, у яких обрана особа наділяється повноваженнями з управління.
Ці корпоративні відносини також є підставою для виникнення відносин представництва товариства перед третіми особами, а також трудових відносин, що регулюються законодавством про працю, та виникають у зв`язку з укладенням в установленому порядку (частина дванадцята статті 39 Закону № 2275-VIII) з одноосібним виконавчим органом (членом колегіального виконавчого органу) трудового договору (контракту).
Водночас саме відносини з управління товариством, у яких директору надані відповідні повноваження, за здійснення яких він несе встановлену законом відповідальність, становлять основу відносин між товариством та цією особою.»
Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2024 року у справі № 910/2301/24, «під час перебування на посаді тимчасово виконуючого обов`язки Генерального директора ТОВ "ГК "Нафтогаз Трейдинг", відповідачка, здійснюючи свої управлінські повноваження, прийняла наказ №31-К "Про виплату допомоги працівникам", згідно з додатком №1, внаслідок чого позивач зазначає про те, що йому було завдано збитків на суму 752 634 грн. … Даний спір виник між господарським товариством та його посадовою особою (повноваження якої припинено) щодо відшкодування збитків завданих товариству діями (рішенням) такої посадової особи.»

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що правовідносини, які виникли між ОСОБА_1 та ТОВ «Дісі Лайт» щодо відшкодування збитків, стосуються дій та рішень відповідача як директора - виконавчого органу товариства під час здійснення нею своїх управлінських повноважень, тому такі правовідносини за своєю суттю є господарськими, хоч і виявлені після звільнення ОСОБА_1 з посади директора на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. 
Та обставина, що позов пред`явлено позивачем ОСОБА_6 як фізичною особою на підставі договору про відступлення права вимоги від 05 січня 2019 року, за що новий кредитор сплатив первісному кредитору плату у розмірі 85 грн., не змінює суть зазначених правовідносин та не є підставою вважати, що правовідносини із заподіяння шкоди, що виникли між ОСОБА_1 та ТОВ «Дісі Лайт», якими ОСОБА_6 обґрунтовує свої вимоги, регулюються нормами ст. 130, 134, 138 КЗпП України та підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. 
Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).
Отже, обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.

В оскаржуваному рішенні судом першої інстанції правовою підставою для стягнення матеріальної шкоди визначено норми ст. 130, 132, 134 КЗпП України.
Так, частиною 1 ст. 130 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.
Згідно із ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.
Статтею 134 КЗпП України передбачено випадки повної матеріальної відповідальності працівників, та зазначено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі організації, зокрема у випадках коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому на зберігання або для інших цілей.
Разом з тим, суд першої інстанції не звернув увагу, що положення ст. 132 КЗпП України не розповсюджується на працівників, які є посадовими особами, як і не підлягає застосуванню норма ст. 134 КЗпП України, якою передбачено випадки повної матеріальної відповідальності, оскільки позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, не посилався на такі випадки, не вказував на наявність договору про повну матеріальну відповідальність, а мотивував свої позовні вимоги положеннями Статуту товариства та нормами Господарського кодексу України щодо відшкодування збитків, заподіяних товариству діями його посадової особи, повноваження якої припинені. 
Крім того, як зазначив Верховний Суд у постанові від 23 жовтня 2024 року у справі № 910/2301/24, «указані статтею 133 КЗпП обмеження матеріальної відповідальності керівника стосуються керівників юридичних осіб, які не є господарськими товариствами, зокрема, керівників юридичних осіб публічного права (комунальних підприємств, спільних комунальних підприємств, навчальних закладів тощо), основу відносин яких з юридичною особою складають трудові відносини.
Водночас, коли основу відносин керівника та господарського товариства складають корпоративні відносини управління, завдані юридичній особі збитки керівником можуть бути відшкодовані в загальному порядку та розмірі згідно з положеннями Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, а відповідний спір підлягає вирішенню судом господарської юрисдикції.»
Таким чином, зміст позовної заяви та матеріалів справи свідчить про те, що спір між сторонами виник щодо завданих юридичній особі збитків діями її посадової особи (виконавчого органу - директора), повноваження якої припинені. Вказані правовідносини за своєю суттю є господарськими, а не трудовими, тому такий спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Згідно з частиною першою статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 377 ЦПК України, порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.
Зважаючи на те, що дана справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження при апеляційному перегляді рішення місцевого суду, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення - скасувати, а провадження у цій справі - закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. 
Керуючись ст. ст. 255, 268, 367, 368, 374 - 377, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - задовольнити частково. 
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 березня 2025 року у справі № 761/11713/21 - скасувати.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди - закрити.
Роз`яснити позивачу ОСОБА_3 , що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції господарського суду та що позивач має право протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту даної постанови звернутися до Київського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією до господарського суду. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І. 

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.