г Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області	

Справа № 213/1562/26
Номер провадження 2/213/1312/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 червня 2026 року . Кривий Ріг

Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Попова В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу №213/1562/26 за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної здоров`ю внаслідок професійного захворювання, -

В С Т А Н О В И В:

Стислий виклад позиції позивача.
ОСОБА_1 з 30 березня 1994 року по 12 червня 2024 року працював у Приватному акціонерному товаристві «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат».
З 30.03.1994 по 06.07.2023 обіймав посаду машиніста бурової установки в кар`єрі. Стаж на цій посаді склав 29 років 3 місяці. 
З 06.07.2023 року по 12.06.2024 працював на посаді учня машиніста млинів, а згодом - машиніста млинів основної виробничої дільниці №1 рудозбагачувальної фабрики №1. Стаж на цій посаді склав 11 місяців. 
12.06.2024 звільнився з підприємства за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, однак фактичною причиною стало різке погіршення стану здоров`я, яке унеможливило подальшу роботу в шкідливих умовах. 
За час роботи на підприємстві відповідача на посаді машиніста бурової установки, позивач підпадав під вплив негативних факторів, що призвело до виникнення у нього хронічного професійного захворювання за діагнозами: вібраційна хвороба другої стадії від дії загальної вібрації: синдром церебральнопериферичної ангіодистонії з вазомоторно-трофічними порушеннями на кистях, ускладнений дисциркуляторною енцефалопатією з вестибулопатією, синдром полирадикулоневропатії з помірно вираженими статико-динамічними порушеннями на шийному та поперековому рівнях, стійким больовим компонентом, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (функціонального порушення другого ступеня), деформуючого артрозу у поєднанні з періартрозом ліктьових (функціонального порушення першого ступеня), колінних (функціонального порушення другого ступеня) суглобів. Супутній діагноз: хронічний бронхіт, прикореневий пневмофіброз, легенева недостатність першого ступеня; хронічна двобічна нейросенсорна приглухуватість першого ступеня (початкові явища). 
За результатами оцінювання повсякденного функціонування експертною командою, створеною на базі Комунального некомерційного підприємства «Криворізька міська лікарня №16», згідно з Витягом з рішення експертної команди № 125/26/425/Р від 19 березня 2026 року, позивачу встановлено 60% втрати професійної працездатності та встановлено третю групу інвалідності безстроково, починаючи з 04 березня 2026 року.
Внаслідок професійного захворювання позивач зазнав істотного, системного погіршення стану здоров`я, що постійно, щодня і щогодини проявляється у фізичних та психологічних стражданнях, тому просить стягнути з відповідача заподіяну йому моральну шкоду у розмірі 550 000,00 грн без утримання податків та обов`язкових платежів.

Стислий виклад заперечень відповідача.
Представником відповідача - адвокатом Савельєвою Т.Д. надано відзив на позов, просить відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування зазначає, що матеріалами справи підтверджується, що у Позивача наявний комплекс хронічних захворювань непрофесійного характеру, які мають самостійний тривалий перебіг та істотно впливають на загальне самопочуття, фізичний і психоемоційний стан Позивача незалежно від наявності чи відсутності професійного захворювання. При цьому, медичний висновок про відсоток втрати професійної працездатності не є підтвердженням факту спричинення моральної шкоди. Позивачем не надано висновків лікувально-профілактичного закладу або лікарсько-консультаційної чи медико-соціальної експертної комісії про стрес, депресію чи інші негативні прояви психологічного стану, які б начебто виникли у нього в результаті професійного захворювання. Оскільки у матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують психологічний стан позивача, а тому розмір моральної шкоди, що заявлений до стягнення, є необґрунтованим та значно завищеним, що не відповідає засадам виваженості, розумності і справедливості. Вважає, що достатньою та справедливою сумою відшкодування моральної шкоди Позивачеві є 60000 (шістдесят тисяч) гривень. Не зважаючи на те, що ПРАТ «ІНГЗК» не визнає позов та вважає позовні вимоги завищеними, Відповідач готовий добровільно сплатити Позивачу на відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я через професійне захворювання, зазначену суму. Крім того, просить суд врахувати скрутний фінансовий стан підприємства та зупинення технологічного циклу виробництва підприємства Відповідача (з 01.07.2024 ПРАТ «ІНГЗК» внаслідок військових дій, обмеження енергопостачання, логістичних обмежень повністю зупинило технологічний цикл з випуску основної продукції, більшість працівників направлені у простій) і його вклад в обороноздатність держави.

Процесуальні дії у справі.
07 квітня 2026 року позов надійшов до суду через підсистему "Електронний суд".
13 квітня 2026 року позовна заява прийнята до розгляду, провадження у справі відкрито. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
30 квітня 2026 року представником відповідача подано відзив на позов.
28 травня 2026 року представником відповідача подано клопотання про витребування доказів. та клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.
Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались.

Заяви, клопотання.
Зі змісту відзиву на позов вбачається, що представник відповідача просить суд, в порядку ст. 93 ЦПК України, зобов`язати позивача надати відповіді на поставлені питання:
1. Чи маєте Ви відкритий банківський рахунок, на який Відповідач може перерахувати Вам суму моральної шкоди, спричиненої завданням шкоди здоров`ю через професійне захворювання?
2. За якими банківськими реквізитами ПРАТ «ІНГЗК» має зробити перерахування Вам грошових коштів у випадку визнання рішенням суду факту заподіяння моральної шкоди задля добровільного та швидкого виконання Відповідачем такого рішення?
Дослідивши вищезазначене клопотання представника відповідача, суд дійшов таких висновків.
Так, відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 93 ЦПК України учасник справи має право поставити в першій заяві по суті справи, що ним подається до суду, не більше десяти запитань іншому учаснику справи про обставини, що мають значення для справи. Учасник справи, якому поставлено питання позивачем, зобов`язаний надати вичерпну відповідь окремо на кожне питання по суті. На запитання до учасника справи, який є юридичною особою, відповіді надає її керівник або інша посадова особа за його дорученням. Відповіді на запитання подаються до суду учасником справи - фізичною особою, керівником або іншою посадовою особою юридичної особи у формі заяви свідка не пізніш як за п`ять днів до підготовчого засідання, а у справі, що розглядається в порядку спрощеного провадження, - до першого судового засідання. Копія такої заяви свідка у той самий строк надсилається учаснику справи, який поставив письмові запитання.
Згідно з ч. 6 ст. 93 ЦПК України учасник справи має право відмовитися від надання відповіді на поставлені запитання: 1) з підстав, визначених статтями 70,71 цього Кодексу; 2) якщо поставлене запитання не стосується обставин, що мають значення для справи; 3) якщо учасником справи поставлено більше десяти запитань.
За наявності підстав для відмови від відповіді учасник справи повинен повідомити про відмову іншого учасника та суд у строк для надання відповіді на запитання (ч. 7 ст. 93 ЦПК України).
Так, правом надання відповіді на поставлені представником відповідача запитання позивач не скористався та до суду такі відповіді не надав, також не повідомив суд про відмову у наданні відповідей та підстав для такої відмови.
При цьому, позиція позивача у справі детально викладена ним у позовній заяві, зокрема позивачем зроблений докладний опис обставин справи, негативних змін у житті позивача, спричинених професійним захворюванням, а поставлені представником відповідача запитання стосуються питання витребування у позивача інформації з метою добровільного виконання рішення суду, в разі його ухвалення.
Частиною 7 ст. 93 ЦПК України передбачено, що суд за клопотанням іншого учасника справи може визнати підстави для відмови відсутніми та зобов`язати учасника справи надати відповідь.
У зв`язку з тим, що відмова від надання відповідей на запитання від позивача до суду не надходила, клопотання про визнання відсутніми у позивача підстав для такої відмови до суду не надходило, питання наявності чи відсутності у позивача банківського рахунку не стосується предмету спору, тому клопотання представника відповідача про зобов`язання позивача надати відповіді на запитання слід залишити без розгляду.
* * *
Ознайомившись з клопотанням представника відповідача про витребування доказів, суд приходить до наступного.
Згідно з ч.1 ст.84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.
Згідно з ч.3 ст.83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Відповідно до ч. 6 ст. 84 ЦПК України у клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.
Суд вважає, що витребування у ОСОБА_1 довідки банківської установи із реквізитами поточного рахунку, яка, як зазначає представник відповідача, буде необхідна на стадії виконання рішення, не є наразі доказом по даній справі та не стосується предмету спору.
За таких обставин, суд вважає, що дане клопотання не підлягає задоволенню, оскільки не обґрунтовано, які обставини може підтвердити витребуваний доказ або аргументи, який він може спростувати.
* * *
Ознайомившись з клопотанням представника відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, суд приходить до наступного.
Відповідно до частини першої статті 277 ЦПК України, питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.
Відповідно до частини четвертої статті 277 ЦПК України, якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача постановляє ухвалу про:
1) залишення заяви відповідача без задоволення;
2) розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.
Відповідно до частини п`ятої статті 277 ЦПК України, якщо відповідач не подасть у встановлений судом строк такі заперечення, він має право ініціювати перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження лише у випадку, якщо доведе, що пропустив строк з поважних причин.
Відповідно до частини 2 статті 126 ЦПК України, документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Так, в ухвалі про відкриття провадження по даній справі, суддею зазначено, що заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження відповідач має подати в строк для подання відзиву та встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі - для подання відзиву на позов.
Документ в електронному вигляді "Ухвала про відкриття провадження" від 13.04.26 по справі №213/1170/26 (суддя Попов В.В.), а також (за наявності) прикріплені до нього файли було надіслано одержувачу ПрАТ "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" в його електронний кабінет. 
Документ доставлено до електронного кабінету: 15.04.2026 11:52:15. 
Відзив на позов представником відповідача поданий до суду 30 квітня 2026 року - в установлений судом п`ятнадцятиденний строк із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Однак, клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження подане представником відповідача 28 травня 2026 року - після закінчення установленого судом строку. 
При цьому доводів, що строк пропущено з поважних причин, представником відповідача не зазначено.
За таких обставин, оскільки клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження подане стороною відповідача після закінчення процесуальних строків, суд, відповідно до частини 2 статті 126 ЦПК України, залишає його без розгляду. 

Інших заяв/клопотань від сторін не надходило.

Фактичні обставини, встановлені судом.
ОСОБА_1 з 30 березня 1994 року по 12 червня 2024 року працював у Приватному акціонерному товаристві «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат»
З 30 березня 1994 року по 06 липня 2023 року ОСОБА_1 обіймав посаду машиніста бурової установки в кар`єрі. Стаж на цій посаді склав 29 років 3 місяці. 
З 06 липня 2023 року по 12 червня 2024 року ОСОБА_1 працював на посаді учня машиніста млинів та машиніста млинів основної виробничої дільниці №1 рудозбагачувальної фабрики №1. Стаж на цій посаді склав 11 місяців. 
12 червня 2024 року ОСОБА_1 звільнився з підприємства за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію.
Дані обставини підтверджується записами в трудовій книжці та Індивідуальними відомостями про застраховану особу (Дані про особливі умови праці), сформованими Пенсійним фондом України.
Відповідно до Інформаційної довідки про умови праці працівника при підозрі в нього хронічного професійного захворювання, складеної Південно-Східним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці 02 вересня 2024 року за № ПС/3.1/15508-24, умови праці ОСОБА_1 на посаді машиніста бурової установки характеризувалися наступними шкідливими факторами.
Рівень загальної вібрації на робочому місці становив 72 дБ при гранично допустимому рівні 59 дБ, тобто перевищення склало 13 дБ. За цим показником умови праці віднесено до 3 класу 3 ступеня, що є найвищим ступенем шкідливості. Важкість праці характеризувалася незручною робочою позою протягом 55,6 відсотка часу зміни при нормі 25 відсотків, а також кількістю нахилів тулуба 215 за зміну при допустимому показнику 51-100. За показниками важкості та напруженості праці умови віднесено до 3 класу 2 ступеня.
Загальна оцінка умов праці – 3 клас 3 ступеня «Шкідливі», що є найвищим ступенем шкідливості згідно з Державними санітарними нормами та правилами «Гігієнічна класифікація праці за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, важкості та напруженості трудового процесу», затвердженими наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 квітня 2014 року № 248.
08 жовтня 2025 року Відокремленим підрозділом «Науково-практичний медичний центр професійного здоров`я НУОЗ України імені П.Л. Шупика» прийнято Медичний висновок лікарсько-експертної комісії (протокол № 40/635), яким ОСОБА_1 вперше встановлено остаточний діагноз хронічного професійного захворювання: вібраційна хвороба другої стадії від дії загальної вібрації: синдром церебральнопериферичної ангіодистонії з вазомоторно-трофічними порушеннями на кистях, ускладнений дисциркуляторною енцефалопатією з вестибулопатією, синдром полирадикулоневропатії з помірно вираженими статико-динамічними порушеннями на шийному та поперековому рівнях, стійким больовим компонентом, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (функціонального порушення другого ступеня), деформуючого артрозу у поєднанні з періартрозом ліктьових (функціонального порушення першого ступеня), колінних (функціонального порушення другого ступеня) суглобів. Супутній діагноз: хронічний бронхіт, прикореневий пневмофіброз, легенева недостатність першого ступеня; хронічна двобічна нейросенсорна приглухуватість першого ступеня (початкові явища). Захворювання визнано професійним.
10 листопада 2025 року комісією за участю представників Держпраці, Пенсійного фонду, профспілки та підприємства складено Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (форма П-4), затверджений т.в.о. начальника ПівденноСхідного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці.
Встановлено: стаж роботи позивача 30 років 02 місяці (загальний), 29 років 03 місяці (за професією), 30 років 02 місяці (у цеху в умовах впливу шкідливих факторів).
Відповідно до п. 13 Акту за загальною оцінкою умови праці позивача у відповідача відносяться до 3 клас 3 ступеня «Шкідливі».
Згідно з пунктом 17 Акту встановлено, що ОСОБА_1 , працюючи машиністом бурової установки в кар`єрі, виконував роботи з керування буровою установкою під час буріння і розширення свердловин у кар`єрі, проводив кріплення свердловин обсадними трубами. Внаслідок недосконалості технології відкритого видобутку руди, мавших місце порушень режимів експлуатації бурових установок, підпадав під вплив підвищених рівнів виробничої загальної вібрації.
У п.18 Акту причиною виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) зазначено: Вібрація загальна: еквівалентний корегований рівень віброприскорення на 13 дБ перевищував допустимий рівень та складав 72 дБ при гранично допустимому 59 дБ згідно з вимогами ДСН 3.3.6.039-99 «Державні санітарні норми виробничої загальної та локальної вібрації».
Особи, які порушили законодавства про охорону праці, комісією не встановлені через тривалий час роботи в умовах дії шкідливих факторів та зміну керівників структурного підрозділу (п.20 Акту).
За результатами оцінювання повсякденного функціонування експертною командою, створеною на базі Комунального некомерційного підприємства «Криворізька міська лікарня №16», згідно з Витягом з рішення експертної команди № 125/26/425/Р від 19 березня 2026 року, ОСОБА_1 встановлено 60 відстотків втрати професійної працездатності безстроково, починаючи з 04 березня 2026 року та третю групу інвалідності безстроково, починаючи з 04 березня 2026 року. Причина інвалідності – професійне захворювання (код T75.2 – впливи вібрації). Ускладнення основного діагнозу: гіпертонічна енцефалопатія (код I67.4) та радикулопатія множинних відділів хребта (код M54.10). Супутні діагнози: змішана кондуктивна та нейросенсорна туговухість, двостороння (код H90.6), та простий хронічний бронхіт (код J41.0).
Відповідно до рекомендацій, які є частиною індивідуальної програми реабілітації особи з інвалідністю (номер витягу 125/26/425/І), ОСОБА_1 встановлено помірний ступінь обмеження здатності до самообслуговування, помірний ступінь обмеження здатності до пересування, помірний ступінь обмеження здатності до трудової діяльності. Рекомендовано забезпечення ортезами на шийний, грудний, поперековий, крижовий відділи хребта (корсетами). Визначено загальні обмеження в професійній діяльності, що можуть значно вплинути на погіршення здоров`я.
Протягом періоду з 2012 по 2025 рік позивач систематично вживав заходів, спрямованих на діагностику, лікування та реабілітацію захворювань, які в подальшому були визнані професійними захворюваннями. Неодноразово був госпіталізований до неврологічних відділень, загальна тривалість його стаціонарного лікування становить 194 дні. Крім цього, регулярно проходив амбулаторне лікування, фізіотерапевтичні процедури, курси лікувальної фізкультури та масажу, що підтверджується наданою ним медичною документацією.

Зміст спірних правовідносин.
Встановленим у судовому засіданні обставинам відповідають правовідносини, які регулюють відшкодування моральної шкоди.

Норми права, які застосовує суд та мотиви їх застосування.
Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно зі статтею 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці: соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.
Статтею 6 цього Закону визначено, що умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства. Роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці (ст.13).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України).
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до частини першої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.
Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Згідно зі статтею 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.
Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 року встановлено, що громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються суду сторонами та іншими учасниками справи.

Висновок суду.
Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. 
Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вказаних норм права, судом достовірно встановлено, що у зв`язку з отриманням професійного захворювання та встановленням втрати працездатності позивачу заподіяно моральну шкоду. Внаслідок отриманого професійного захворювання у позивача змінилися образ та якість життя, що завдає йому моральних страждань. Ушкодження здоров`я, втрата 60% працездатності, лікування, перенесення фізичних страждань, спричиняє йому моральні страждання.
При цьому вина власника не вказана серед юридичних фактів, які входять до юридичного складу, який є підставою правовідносин з відшкодування моральної шкоди.
Тобто закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду, а саме: наявність моральних страждань працівника, втрата нормальних життєвих зв`язків або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя.
Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
При цьому суд враховує період роботи позивача в шкідливих умовах на підприємстві відповідача на посаді машиніста бурової установки протягом 29 років 03 місяців, характер та тривалість отриманих професійних захворювань, відсоток втрати позивачем професійної працездатності, наявність третьої групи інвалідності, тяжкість вимушених змін в його життєвих стосунках, що вимагає додаткових зусиль для організації життя і свідчить про погіршення стану здоров`я, незворотність негативних наслідків профзахворювання і приходить до висновку, що все це у своїй сукупності вказує на заподіяння позивачу моральної шкоди.
Суд враховує, що позивач працював за професією машиніст бурової установки у шкідливих умовах на підприємстві відповідача та підпадав під вплив шкідливих факторів під час цієї роботи, а обов`язок створити безпечні умови праці законодавством покладено саме на роботодавця – відповідача по справі.
Водночас суд погоджується з позицією відповідача стосовно того, що позивачем не наведено конкретних достатніх аргументів на обґрунтування саме зазначеної у позові суми спричиненої шкоди.
Отже, виходячи з вищевказаних обставин, суд вважає за необхідне визначити розмір моральної шкоди у розмірі 300 000,00 гривень. 
Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню.
При цьому суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Щодо заперечень відповідача в частині стягнення моральної шкоди без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб, суд зазначає таке.
Суд враховує, що у практиці Верховного Суду відсутня єдність щодо необхідності вказувати суду в резолютивній частині судового рішення про утримання (неутримання) з присудженої суми установлених законодавством України податків і зборів, а також уніфікований підхід щодо функцій податкового агента під час виконання рішення суду про стягнення сум на користь фізичних осіб.
Аналіз судової практики свідчить, що Верховний Суд у складі всіх колегій та палат і при вирішенні справ різних юрисдикцій викладають резолютивну частину судових рішень як із вказівкою про утримання (без утримання) податків й інших обов`язкових платежів, так і без такої вказівки, а також вказують на протиправність такої вказівки.
Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV ПК України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 ПК України).
Підпункт 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначає податковим агентом щодо податку на доходи фізичних осіб, зокрема, юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), яка незалежно від організаційно правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язана нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.
Відповідно до статті 18 ПК України податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов`язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків. Податкові агенти прирівнюються до платників податку і мають права та виконують обов`язки, встановлені цим Кодексом для платників податків.
Згідно з підпунктом 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.
У пункті 163.1 статті 163 ПК України передбачено, що об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.
Базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. Загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом (пункт 164.1 статті 164 ПК України та підпункт 164.1.1 цього пункту).
Відповідно до пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 16 січня 2020 року № 466 ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності 23 травня 2020 року, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.
Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що стягнуті за рішенням суду суми на відшкодування шкоди життю та здоров`ю не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку.
Згідно з частиною сьомою статті 265 ЦПК України у разі необхідності в резолютивній частині рішення суду вказується, зокрема про порядок і строк виконання рішення.
Тому суд відхиляє доводи представника відповідача з посиланням на постанову Верховного Суду від 21 травня 2025 року у справі № 235/3143/24 і задовольняючи вимоги про стягнення зазначених сум на користь позивача, визначає такі суми без утримання податку й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення.

Щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в розмірі 3 000,00 грн, оскільки позивач від його сплати звільнений. 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 10, 12, 19, 23, 76-81, 89, 95, 258-259, 263-265, 274, 279, 352, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної здоров`ю внаслідок професійного захворювання – задовольнити частково.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 300 000 (триста тисяч) гривень 00 копійок в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої втратою працездатності внаслідок професійного захворювання, без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. 
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір в розмірі 3 000,00 грн.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач – ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач – Приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», місцезнаходження: вул. Рудна, 47, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, код ЄДРПОУ 00190905.

Повне судове рішення складено 17 червня 2026 року.

Головуючий суддя В.В. Попов.