Дата документу 23.06.2026 Справа № 322/1173/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №322/1173/25  Головуючий у 1-й інстанції: Гасанбеков С.С.
Провадження № 22-ц/807/1486/26  Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Кухаря С.В., Трофимової Д.А., Смокотіної В.С.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 на ухвалу Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 24 квітня 2026 року про відмову в забезпеченні позову у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Котляр Анна Ігорівна про визнання права власності на спадкове майно та відшкодування моральної шкоди, - 

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 діючи в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Котляр Анна Ігорівна про визнання права власності на спадкове майно та відшкодування моральної шкоди, в якій просила суд:
- визнати за малолітньою ОСОБА_2 право власності на 1/1 частину земельної ділянки площею 5,3747 га, кадастровий номер: 2323681300:01:010:0005, що знаходиться на території Зеленівської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області;- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/1 частину земельної ділянки площею 1,5000 га, кадастровий номер: 2323681300:03:002:0001, розташовану за тією ж адресою; - скасувати свідоцтва про право на спадщину в частині, якою 1/2 частки по кожній із зазначених ділянок передано ОСОБА_3 ;- стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь малолітньої ОСОБА_2 компенсацію моральної шкоди у розмірі 500 000 (п`ятсот тисяч) гривень; - у разі потреби у вчиненні повторних реєстраційних або нотаріальних дій (видача нового свідоцтва про спадщину, скасування попередніх, внесення змін до реєстру речових прав), покласти обов`язок сплати всіх відповідних витрат на відповідачку – ОСОБА_3 , як особу, що безпідставно оформила частину спадкового майна на себе; - стягнути з відповідачки судові витрати; - здійснити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

24 квітня 2026 року позивач у судовому засіданні подала заяву про забезпечення позову.
В обґрунтування заяви посилається на те, що предметом спору у даній справі є, зокрема визначення за малолітньою ОСОБА_2 права власності на 1/1 частину: земельної ділянки площею 5.3747 га, кадастровий номер 2323681300:01:010:0005; земельної ділянки площею 1.5000 га, кадастровий номер 2323681300:03:002:0001; а також скасування свідоцтв про право на спадщину в частині, якою 1/2 частки по кожній із зазначених ділянок передано ОСОБА_3 ..
Невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити або унеможливити виконання майбутнього рішення суду та ефективний захист прав малолітньої ОСОБА_2 , оскільки існує реальний ризик відчуження, поділу, об`єднання, передачі в оренду, встановлення обстежень та вчинення інших реєстраційних дій щодо спірних земельних ділянок до набрання законної сили рішенням суду у цій справі.
Спір щодо спадкового майна існує ще до оформлення спадкових прав (до видачі свідоцтв 11.02.2025), що підтверджується матеріалами кримінального провадження №12024087300000075 з ознаками ст. 356 КК України щодо самовільного розпорядження спадковим майном.
Незважаючи на наявність спору, приватним нотаріусом Котляр А.І. 11.02.2025 були видані свідоцтва про право на спадщину, за якими земельні ділянки оформлено по частці за ОСОБА_3 та малолітньою ОСОБА_2 . Свідоцтва видані за наявності вже існуючого спору, без належного врахування прав та найкращих інтересів малолітньої дитини.
Аріана є дитиною з інвалідністю, перебувала на повному утриманні батька-спадкодавця. Інтереси дитини мають пріоритетний захист відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини, ст.ст.8,12 Закону України «Про охорону дитинства».
Заявлені заходи забезпечення позову не вирішують спір по суті, не позбавляють будь-кого права наперед, а спрямовані виключно на збереження предмета спору в незмінному стані до набрання законної сили рішенням суду у справі №322/1173/25.
Ціна позову визначена позивачем у частині вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 000 грн. Заявлені заходи забезпечення позову стосуються виключно спірного спадкового майна та є спів мірними із заявленими вимогами. 
Пропозиції щодо зустрічного забезпечення: підстав для застосування зустрічного забезпечення не вбачається, оскільки заявлені заходи мають тимчасовий, спів мірний та охоронний характер і стосуються виключно предмета спору. 
На підставі вищевикладеного просила:
- накласти арешт на земельні ділянки: кадастровий номер 2323681300:01:010:0005, площею 5,3747 га; кадастровий номер 2323681300:03:002:0001, площею 1,5000 га;
- заборонити ОСОБА_3 , а також будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження, поділ, об`єднання, передачу в оренду, встановлення обтяжень, зміну речових прав чи інше розпорядження земельними ділянками з кадастровими номерами 2323681300:01:010:0005 та 2323681300:03:002:0001;
- заборонити приватному нотаріусу Котляр Анні Ігорівні, державним реєстраторам речових прав на нерухоме майно та іншим уповноваженим особам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо зазначених земельних ділянок до набрання законної сили рішенням суду у справі № 322/1173/25.

Ухвалою Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 24 квітня 2026 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 про забезпечення позову – відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 24 квітня 2026 року скасувати та прийняти нове судове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не врахував, що ризики втрати або ускладнення повернення спірного майна є реальним, а не припущенням, оскільки спірне майно вже було оформлено шляхом видачі свідоцтв про право на спадщину від 11.02.2025, право на частку у спірних земельних ділянках зареєстровано за ОСОБА_3 та малолітньою ОСОБА_4 , між сторонами існує реальний конфлікт щодо складу спадкового майна та прав малолітньої дитини, наявні кримінальні провадження №12024087300000075 та №42025082060000057, об`єднані за фактом самоправства щодо спадкового майна, спір стосується майна малолітньої дитини, яка є особливо вразливою особою (інвалідність після ДТП) та не може самостійно захищати свої майнові права. Сам факт уже вчинених нотаріальних та реєстраційних дій попри наявність спору свідчить, що ризик подальших дій щодо обох спірних земельних ділянок є об`єктивним. За таких обставин невжиття заходів забезпечення позову створює реальну загрозу порушення прав позивача та може призвести до неможливості ефективного захисту його прав та законних інтересів.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, а саме шляхом надсилання судової повістки-повідомлення в електронний кабінет підсистеми «Електронний суд», що підтверджується довідкою відповідального працівника суду про доставку судової повістки до їх електронного кабінету – 09.06..2026 року (а.с. 87-89), до апеляційного суду не з`явилися.

На адресу апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 , в якій вона прохає відкласти розгляд справи на іншу дату, оскільки є законним представником малолітньої дитини, яка потребує постійного догляду, і на цей час не має з ким її залишити (а.с.90-91).

На адресу апеляційного сулу надійшла заява представника ОСОБА_5 , адвоката Ярошенко О.О., в якій він прохає розглядати справу за його відсутності та відсутності ОСОБА_5 .. Просить ухвалити судове рішення на розсуд суду (а.с.95).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на вказане, колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності учасників справи.

При цьому, колегія суддів зауважує, що Європейський суд з прав людини у справі "ЮніонАліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії" ("AlimentariaSanders S.A. v. Spain", рішення від 7 липня 1989 року, заява №11681/85, п. 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки учасники справи були належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, ОСОБА_1 реалізувала своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), апеляційний суд вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні.

В силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпеченні позову, суд першої інстанції виходи з того, що заявником не доведено дійсної необхідності забезпечення позову. Стверджуючи про існування реальних ризиків відчуження, поділу, об`єднання, передачі в оренду, встановлення обтяжень та вчинення інших реєстраційних дій щодо спірних земельних ділянок, позивач не зазначив, на чому ґрунтується таке його припущення. ОСОБА_2 , в інтересах якої ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом, є власником 1/2 частин вищезазначених спірних земельних ділянок, відтак вчинення будь-яких дій щодо цих земельних ділянок без згоди законного представника ОСОБА_2 є неможливим. Отже, у заяві ОСОБА_1 не навела жодного обґрунтування необхідності вжиття запропонованих нею заходів забезпечення позову та існування вищезазначених ризиків.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися, виходячи з наступного. 

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Згідно з частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У частині першій, четвертій статті 152 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову подається: 1) до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо; 2) одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом; 3) після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа. У разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів, якщо інші строки не встановлено законом, а у разі подання заяви про арешт морського судна - тридцяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову.

У частині першій статті 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову, зокрема позов забезпечується накладенням арешту на майно, забороною вчиняти певні дії, забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четвертої статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що "співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що:"умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання.Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що "під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23) зазначено, що: "47. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.48. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії. […] «.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Предметом спору у справі № 322/1173/25 є захист спадкових прав малолітньої ОСОБА_2 щодо двох земельних ділянок, що входять до спадщини після смерті батька — ОСОБА_6 . Позовні вимоги спрямовані, зокрема, на: визнання за малолітньою ОСОБА_2 права власності на 1/1 частину обох земельних ділянок; скасування свідоцтв про право на спадщину в частині 1/2, переданої ОСОБА_3 ; стягнення моральної шкоди в розмірі 500 000 грн.

В заяві про забезпечення позову заявник просила накласти арешт на вказані земельні ділянки та заборонити вчинення будь-яких дій щодо їх відчуження, поділу, об`єднання, передачі в оренду, встановлення обтяжень, зміни речових прав чи іншого розпорядження до остаточного вирішення спору. Вважає, що такий захід безпосередньо пов`язаний із предметом позову, є співмірним, тимчасовим та спрямований виключно на збереження спірного майна.

Відмовляючи у задоволенні заяви суд першої інстанції виходив з того, що малолітня ОСОБА_2 є власником частки у спірних земельних ділянках, то без згоди її законного представника будь-які дії щодо цих ділянок є неможливими.

Водночас суд першої інстанції не врахував сукупність обставин по справі, а саме: що спірне майно вже було оформлено шляхом видачі свідоцтв про право на спадщину від 11.02.2025 року, між сторонами існує реальний конфлікт щодо складу спадкового майна та прав малолітньої дитини; наявні кримінальні провадження № 12024087300000075 та № 42025082060000057, об`єднані за фактом самоправства щодо спадкового майна.

Отже сам факт вчинення нотаріальних та реєстраційних дій попри наявності спору свідчить, що ризик подальших дій щодо обох спірних земельних ділянок є об`єктивним.

У цій справі оскаржується правомірність оформлення спадкових прав саме на іншу частку, яка була оформлена на ОСОБА_3 .. Тобто наявність у дитини частки не спростовує ризики щодо іншої 1/2 частки, яка є предметом спору.

Отже, спір стосується не лише користування земельними ділянками як об`єктами спільної часткової власності, а законності набуття відповідачкою частки у спадковому майні. Саме тому посилання суду на ст. 358 ЦК України та ст. 88 ЗК України не спростовує необхідності забезпечення позову.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може унеможливити ефективний захист прав дитини подальше відчуження. Встановлення обтяжень або вчинення інших реєстраційних дій щодо спірних земельних ділянок можуть істотно ускладнити або фактично унеможливити виконання майбутнього рішення суду у разі його задоволення.

Окрім того, в умовах воєнного стану реальний контроль за збереженням майна, своєчасне виявлення реєстраційних дій та оперативне реагування на можливі порушення є об`єктивно ускладненими. Тому тимчасове забезпечення позову у цій справі є необхідним превентивним заходом захисту майнових прав малолітньої дитини.

Заявлений захід, в частині арешту майна, не є надмірним, оскільки він стосується саме спірних земельних ділянок в межах цієї справи та спрямований виключно на збереження їх правового і фактичного стану до остаточного вирішення спору.

Арештом майна є заборона ним розпоряджатися, і лише у певних випадках - також користуватися ним (див. mutatismutandis постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 серпня 2022 року у справі № 522/1514/21).

Арешт майна - це тимчасовий захід, який має наслідком накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження. У разі вжиття такого заходу власник майна не обмежується у правах володіння та користування майном і не позбавляється їх. Отже, накладення арешту на майно не завдає шкоди та збитків, не позбавляє конституційних прав на володіння та користування майном, на здійснення господарської діяльності, на отримання доходів, сплату податків тощо, а лише тимчасово обмежує право реалізувати майно третім особам (див. mutatis mutandisпостанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2022 року у справі № 908/2382/21).

Отже, забезпечення позову саме, як арешт майна є достатнім, оскільки не позбавляє відповідача права власності, не передає майно позивачу та не вирішує спір по суті. Його мета- тимчасово зберегти спірне майно у незмінному стані.

Суд першої інстанції, не врахувавши характер спірних правовідносин, предмет позову та наведені позивачем доводи, прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав для забезпечення позову в частині накладення арешту на земельні ділянки .

Апеляційний суд установив наявність реального спору сторін, оцінивши доводи заяви про забезпечення позову та виснує про наявність потенційного ризику подальших дій щодо відчуження земельних ділянок, чи іншого розпорядження до вирішення спору. 

Захід забезпечення позову, як накладення арешту є співмірним із заявленими вимогами, пов`язаний із предметом спору, який стосується земельних ділянок, та спрямований на збереження існуючого фактичного і юридичного становища сторін до вирішення суті спору. Арешт земельних ділянок має не допустити подальше їх відчуження до вирішення спору та забезпечити ефективність судового захисту у випадку задоволення позову.

З огляду на зазначене, ухвала суду першої інстанції постановлена без належної оцінки об`єктивних ризиків, без урахування пріоритету якнайкращих інтересів малолітньої дитини та без забезпечення ефективного судового захисту її майнових прав.

Отже, доводи апеляційної скарги частково дають підстави для висновку, що ухвала Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 24 квітня 2026 року постановлена з порушенням норм процесуального права, тому її слід скасувати, заяву про забезпечення позову задовольнити частково, а саме в частині накладення арешту на земельні ділянки, які є предметом спору, оскільки саме такий захист забезпечення позову є достатнім та має наслідком накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження. У зв`язку з чим у задоволенні інших вимог заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 – задовольнити частково.

Ухвалу Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 24 квітня 2026 року – скасувати. 

Заяву ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 про забезпечення позову - задовольнити частково.

Накласти арешт на земельні ділянки кадастровий номер 2323681300:01:010:0005, площею 5,3747 га; кадастровий номер 2323681300:03:002:0001, площею 1,5000 га.

У задоволенні іншої частини вимог заяви –відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення , але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повна постанова складена 24 червня 2026 року.

Головуючий, суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Кухар С.В. 	Трофимова Д.А.