ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
03.06.2026	Справа № 910/13464/25	

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукаса А.Ю., за участю секретаря судового засідання Салацької О.В., розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали справи 
за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 )
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське театральне партнерство» (вул. Ю.Іллєнка, буд. 12, м. Київ, 04050; ідентифікаційний код 40253491)
про визнання недійсними рішень загальних зборів,

Представники сторін:
від позивача:  ОСОБА_1 
від відповідача: Українець Микола Петрович

РОЗГЛЯД СПРАВИ СУДОМ
1. Стислий виклад позиції Позивача
До Господарського суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі за текстом - ОСОБА_1 , Позивач) з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Українське театральне партнерство» (далі за текстом - ТОВ «Українське театральне партнерство», Відповідач, Товариство) про визнання недійсними рішень загальних зборів учасників товариства, поновлення на посаді, стягнення середньої заробітної плати та моральної шкоди.
В обґрунтування заявлених вимог, Позивач стверджує, що оскаржуване ним рішення загальних зборів Товариства, оформлене протоколом № 9 загальних зборів засновників ТОВ «Українське театральне партнерство» від 29.05.2025, яким припинено повноваження ОСОБА_1 та звільнено з посади директора є незаконним оскільки не було включено до порядку денного таких зборів.
Враховуючи незаконність звільнення Позивача він просить суд поновити його на посаді директора з виплатою заробітної плати з 30.11.2025 по день винесення рішення.
Також Позивачем завлено вимогу про стягнення з Відповідача моральної шкоди в розмірі 10 000 грн, заподіяної неправомірними діями Відповідача.

2. Стислий виклад позиції Відповідача
Заперечуючи щодо поданого позову Відповідач стверджує, що оскаржуване Позивачем рішення приймалося за його участі, зокрема, ним не висловлено зауважень під час підписання протоколу № 9 загальних зборів засновників ТОВ «Українське театральне партнерство» від 29.05.2025.
Зазначене спростовує факт порушення прав Позивача, що є підставою для відмови у задоволенні позову.
Крім того, необхідність звільнення Позивача з посади директора зумовлено відсутністю ОСОБА_1 на робочому місці.

3. Процесуальні дії у справі 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.11.2025 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, Позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду: попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які Позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи; інформації щодо наявності у Позивача або іншої особи оригіналів письмових доказів, копії яких додано до заяви; приведеної у відповідність прохальної частини позову в частині майнових вимог; доказів сплати судового збору, враховуючи ціну позову.
18.11.2025 через загальний відділ діловодства до Господарського суду міста Києва надійшла оновлена позовна заява від Позивача.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.11.2025 позовну заяву ОСОБА_1 та додані до неї документи повернуто.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2026 у справі № 910/13464/25 ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.11.2025 скасовано, справу направлено до суду першої інстанції на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.02.2026 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, підготовче засідання призначено на 16.03.2026.
24.02.2026 через загальний відділ діловодства до Господарського суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву.
04.03.2026 через загальний відділ діловодства до Господарського суду міста Києва надійшла відповідь на відзив на позовну заяву.
10.03.2026 через загальний відділ діловодства до Господарського суду міста Києва надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву.
У підготовчому засіданні 16.03.2026 судом закрито підготовче провадження у справі, розгляд справи призначено по суті на 15.04.2026.
Судове засідання 15.04.2026 відкладено на 01.06.2026.
Судове засідання 01.06.2026 оголошено перерву до 03.06.2026.
У судовому засіданні 03.06.2026 Позивач підтримав заявлені ним вимоги, які просив суд задовольнити.
Представник Відповідача заперечував щодо задоволення позову.
Заслухавши вступні слова представників та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, у судовому засіданні 03.06.2026 відповідно до статті 240 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
04.02.2016 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань зареєстровано Товариство з обмеженою відповідальністю «Українське театральне партнерство» (далі за текстом - Товариство) номер запису в Єдиному державному реєстрі про проведення державної реєстрації юридичної особи - 10741020000058254.
Позивач зазначає, що він є одним із засновників та учасників Товариства, що вбачається із рішення загальних зборів Товариства, оформленого протоколом № 1 від 03.02.2015 та інформації, яка міститься у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Іншими засновниками та учасниками товариства є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Статутний капітал товариства складає 1 000, 00 грн.
Статутний капітал товариства поділений на частки, розмір моєї частки у статутному капіталі Товариства складає 300, 00 грн. (30%), ОСОБА_2 - 400, 00 грн. (40%), ОСОБА_3 - 300, 00 грн. (30%).
Товариство діє на підставі модельного статуту, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 16.11.2011 № 1182. Докази переходу на модельний статут в редакції постанови Кабінету міністрів України від 27.03.2019 № 367 матеріали справи не містять.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.05.2023 у справі № 910/12676/22, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.11.2023 визнано недійсним рішення загальних зборів учасників Товариства, оформлене протоколом загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське театральне партнерство» № 3 від 17.11.2021; скасовано реєстраційний запис № 1000741070002058254, вчинений державним реєстратором в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 25.11.2021 стосовно ТОВ "Українське театральне партнерство": державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу, зміна інформації для здійснення зв`язку з юридичною особою, зміна керівника або відомостей про керівника юридичної особи.
Судом встановлено, протоколом загальних зборів ТОВ «Українське театральне партнерство» № 3 від 17.11.2021, зокрема, припинено повноваження ОСОБА_1 як директора Товариства та звільнено з посади директора з 18.11.2021 відповідно до пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП України.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.03.2025 у справі № 910/1786/24, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.05.2025
ОСОБА_1 поновлено на посаді директора Товариства, стягнуто з останнього на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19.11.2021 по 19.11.2022 у сумі 78 181, 82 грн.
29.09.2025 відбулись загальні збори учасників ТОВ «Українське театральне партнерство» з наступним порядком денним: 
1. Про обрання голови загальних зборів Товариства. 
2. Про вирішення питання про виконавчий орган Товариства у зв`язку з РІШЕННЯМ ПРО ВІДМОВУ у державній реєстрації в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (Код 411745013262, 28.07.2025 11:51:53).
3. Визначення особи, відповідальної за вчинення дій, необхідних для внесення змін до відомостей про Товариство, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб- підприємців та громадських формувань.
У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 вніс письмовим листом додаткові питання до розгляду на Загальних зборах, порядок денний доповнений наступними питаннями: 
4. Наявність довготривалого конфлікту інтересів посадовими особами Товариства ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 
5. Обговорення наслідків довготривалого конфлікту інтересів посадовими особами Товариства ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
6. Вирішення питання та прийняття рішень по: 
6.1. Уникненню в подальшому конфлікту інтересів посадовими особами Товариства ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 
6.2. Компенсація нанесених збитків Товариству від дій посадових осіб Товариства ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Рішенням загальних зборів Товариства, оформлене протоколом № 9 загальних зборів засновників ТОВ «Українське театральне партнерство» від 29.09.2025 припинено повноваження ОСОБА_1 на підставі частини 13 статті 39 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» та частиною 3 статті 99 Цивільного кодексу України та звільнено останнього за пунктом 5 частини 1 статті 41 КЗпП України.
Позивач не погоджується із законністю такого рішення оскільки питання його звільнення не було включено до порядку денного загальних зборів Товариства, призначених на 29.09.2025 в силу чого просить суд його скасувати з подальшим поновленням на посаді директора та виплатою заробітної плати з 30.11.2025 по день винесення рішення.
Також Позивачем завлено вимогу про стягнення з Відповідача моральної шкоди в розмірі 10 000 грн, заподіяної неправомірними діями Відповідача.
Заперечуючи щодо задоволення даного позову, Відповідач посилається на наступне.
Рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/1786/24 від 03.03.2025, відповідно до якого Позивача поновлено на посаді директора Товариства виконано добровільно Відповідачем. Однак, ОСОБА_1 не приступив до виконання обов`язків керівника Товариства.
У зв`язку із зазначених підстав, на загальні збори ТОВ "УТП" 30.06.2025 згідно протоколу № 8 серед інших винесено питання:
« 6. Розгляд питання про виконання рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2025 у справі № 910/1786/24 та прийняття рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Товариства з 19.11.2021. Внесення відповідних змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. 
7. Розгляд питання про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці після дати ухвалення судового рішення у справі № 910/1786/24 та видання наказу про поновлення ОСОБА_1 на роботі від 21.05.2025, з`ясування обставин та прийняття рішення щодо припинення його повноважень як директора. Обрання нового директора Товариства та внесення відповідних змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.».
Відповідач стверджує, що 30.06.2025 на загальних зборах ТОВ «УТП» рішення щодо зазначених питань порядку денного не прийнято та відкладено для опрацювання сторонами правових засад порушених питань учасниками Товариства. У зв`язку з триваючою актуальністю питань № 6 та № 7, що відображені у протоколі № 8, наступні загальні збори скликано для повторного вирішення питання про виконавчий орган Товариства.
Водночас, судом встановлено, що згідно протоколу № 8 від 30.06.2025 та 10.07.2025 загальних зборів учасників ТОВ «Українське театральне партнерство» учасниками Товариства вирішено зняти з розгляду питання про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Товариства, обрання нового директора Товариства; внесення відповідних змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.
Відповідачем не заперечується, що на загальних зборах учасників Товариства 29.09.2025 вирішено питання щодо звільнення Позивача з посади директора, водночас зазначає, що ОСОБА_1 своєчасно та у встановлений законом спосіб повідомлений про їх проведення, а під час голосування щодо його звільнення утримався від заперечень та не скористався правом голосу.
Оскільки оскаржуваний Позивачем протокол підписано ним без зауважень, Відповідач стверджує, що відсутні підстави вважати, що право Позивача є порушеним в силу чого поданий позов не підлягає задоволенню.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА МОТИВИ, З ЯКИХ ВИХОДИТЬ СУД 
Частиною 2 статті 97 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України), органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частини 1 статті 98 ЦК України загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства.
Згідно зі статтею 29 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» загальні збори учасників є вищим органом товариства.
Відповідно до статті 32 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» загальні збори учасників скликаються виконавчим органом товариства. Статутом товариства може бути визначений інший орган, уповноважений на скликання загальних зборів учасників.
Виконавчий орган товариства скликає загальні збори учасників шляхом надсилання повідомлення про це кожному учаснику товариства.
Виконавчий орган товариства зобов`язаний повідомити учасників товариства не менше ніж за 30 днів до запланованої дати проведення загальних зборів учасників, якщо інший строк не встановлений статутом товариства.
Повідомлення, передбачене частиною третьою цієї статті, надсилається поштовим відправленням з описом вкладення. Статутом товариства може бути встановлений інший спосіб повідомлення.
Частиною 5 статті 32 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» визначено, що у повідомленні про загальні збори учасників зазначаються дата, час, місце проведення, порядок денний. Якщо до порядку денного включено питання про внесення змін до статуту товариства, до повідомлення додається проект запропонованих змін.
Відповідно до частини 8 та 9 статті 32 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» після надсилання повідомлення, передбаченого частиною третьою цієї статті, забороняється внесення змін до порядку денного загальних зборів учасників, крім включення нових питань відповідно до частини сьомої цієї статті.
Виконавчий орган товариства зобов`язаний повідомити учасників товариства про внесення змін до порядку денного не менше ніж за 10 днів до запланованої дати загальних зборів учасників, якщо інший строк не встановлений статутом товариства, відповідно до частини четвертої цієї статті.
Пунктами 36 та 37 Модельного статуту визначено, що учасник Товариства має право вимагати розгляду питання на загальних зборах за умови внесення його на розгляд не пізніше ніж за 25 днів до їх початку.
Учасникам Товариства не пізніше ніж за сім днів до скликання загальних зборів повинна бути надана можливість ознайомитися з документами, внесеними на розгляд згідно з порядком денним. 
З матеріалів позовної заяви вбачається, що Позивач не заперечує щодо порядку його повідомлення про проведення 29.09.2025 загальних зборів учасників Товариства, однак Позивач звертає увагу суду на те, що під час проведення таких зборів розглядалося питання, яке не було попередньо включено до питань порядку денного - питання звільнення ОСОБА_1 з посади директора Відповідача.
Докази того, що питання звільнення ОСОБА_1 з посади директора Товариства станом на дату повідомлення Позивача включено до порядку денного або ж вносилося у відповідності до вимог частини 9 статті 32 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю»/пункту 36 Модельного статуту матеріали справи не містять, в силу чого прийняття учасниками рішення з цього приводу є таким, що не відповідає визначеному чинним законодавством порядку.
Також судом встановлено, що питання звільнення ОСОБА_1 відсутнє у порядку денному згідно змісту оскаржуваного протоколу, а Позивачем не надавалась згода на розгляд такого питання у випадку, визначеному частиною 10 статті 31 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю».
Крім того, підстава, на яку посилається сторона Відповідача у якості звільнення Позивача з посади директора не є підтверджена належними та допустимими доказами, що також спростовує даний аргумент Відповідача.
Верховний Суд у постановах від 11.12.2019 у справі № 916/2584/18, від 06.02.2020 у справі № 906/307/19, від 20.06.2024 у справі № 910/15128/23, зазначив, що обраний особою, яка скликає загальні збори учасників, спосіб повідомлення про їх проведення повинен забезпечити реальне персональне повідомлення учасника і не бути лише формальним направленням такого повідомлення. 
Повідомлення про проведення загальних зборів повинне містити достатньо інформації для того, щоб учасник товариства, який має намір реалізувати своє право міг взяти участь у таких загальних зборах, мав інформацію щодо питань порядку денного зборів, проекту статуту чи змін до нього, які розглядатимуться на загальних зборах, місця проведення загальних зборів учасників та, відповідно, мати змогу вчасно туди дістатись.
Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.03.2026 у справі № 917/1243/23.
Рішення загальних зборів учасників (акціонерів, членів) та інших органів юридичної особи є актами ненормативного характеру (індивідуальними актами), тобто офіційними письмовими документами, що породжують певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.
Підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів акціонерів (учасників) господарського товариства можуть бути: порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів товариства; позбавлення акціонера (учасника) товариства можливості взяти участь у загальних зборах; порушення прав чи законних інтересів акціонера (учасника) товариства рішенням загальних зборів.
У постанові від 28.10.2020 року у справі № 924/641/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів учасників (акціонерів, членів) юридичної особи можуть бути: невідповідність рішень загальних зборів нормам законодавства; порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів; позбавлення учасника (акціонера, члена) юридичної особи можливості взяти участь у загальних зборах.
Відтак, вимога Позивача в частині визнання недійсним рішення загальних зборів учасників Товариства підлягає задоволенню оскільки розгляд на загальних зборах питання не внесеного до порядку денного фактично позбавило Позивача права належним чином оцінити аргументованість останнього та підготуватися до його розгляду задля належного захисту прав директора Товариства, яким станом на 29.09.2025 був Позивач. 
Частиною 1, пунктом 7 частини 2 статті 30 Закону України «Про товариства з обмеженою і додатковою відповідальністю» визначено, що загальні збори учасників можуть вирішувати будь-які питання діяльності товариства до компетенції загальних зборів учасників належать обрання одноосібного виконавчого органу товариства або членів колегіального виконавчого органу (всіх чи окремо одного або декількох з них), встановлення розміру винагороди членам виконавчого органу товариства.
Відповідно до статті 97 ЦК України управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.
Частинами 1 та 3 статті 99 ЦК України передбачено, що загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад. Повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.
Підпунктом 3 пункту 33 Модельного статусу закріплено, що утворення та відкликання виконавчого органу і ревізійної комісії належить до компетенції загальних зборів.
Конституційний Суд України у Рішенні від 12.01.2010 № 1-2/2010 у справі про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 ЦК України роз`яснив, що реалізація учасниками акціонерного товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього товариства стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним.
У зв`язку з цим припинення повноважень члена виконавчого органу товариства відповідно до частини 3 статті 99 ЦК України є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснення членом його виконавчого органу управлінської діяльності. Необхідність такої норми зумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління. За природою корпоративних відносин учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою (чи можливою шкодою) для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень.
Таким чином, здійснення компетентним органом господарюючого суб`єкта права на усунення/звільнення з посади відповідно до статті 99 ЦК України можливе в порядку реалізації ним своїх корпоративних прав у разі, якщо інше не передбачене статутом, і як підстава такого звільнення може бути зазначене посилання на пункт 5 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.02.2021 у справі № 753/17776/19, від 15.09.2020 у справі № 205/4196/18).
В свою чергу, прийняття компетентним органом товариства рішення про звільнення директора є розпорядчим документом щодо припинення повноважень останнього, яке підлягає виконанню задля забезпечення реалізації колективної волі учасників товариства, - носіїв корпоративних прав.
Верховний Суд у постанові від 04.05.2023 у справі № 911/3656/20 зазначив, що припинення повноважень генерального директора як виконавчого органу підприємства за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від звільнення працівника на підставі положень КЗпП України. Саме тому можливість припинення повноваження генерального директора підприємства як виконавчого органу міститься не в приписах КЗпП, а в статті 99 ЦК України, тобто не є предметом регулювання трудового права.
Як встановлено судом вище, звільнення Позивача (який також є учасником Товариства) відбулося на підставі рішення загальних зборів учасників Товариства, оформленого протоколом № 9 від 29.09.2025, відповідно до пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП України, який в свою чергу згідно здійснених судом висновків визнано недійсним, що унеможливлює виникнення юридичних наслідків на підставі такого рішення.
Відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання обґрунтованою вимоги Позивача про поновлення його на посаді директора з 30.09.2025.
У свою чергу, право на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі не є безумовним і обмежується строком на звернення.
Так, відповідно до частини 1 статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі.
Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду від 14.11.2022 у справі № 552/4200/21.
Суд вказує, що Позивачем дотримано вимог щодо строків звернення до суду за вирішенням спору щодо його звільнення.
Що стосується питання стягнення заробітної плати з 30.11.2025 по день ухвалення рішення суду, тобто по 03.06.2026, суд зазначає наступне.
Частиною 2 статті 235 КЗпП України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі №755/12623/19 дійшла наступних висновків.
У Рішенні від 15.10.2013 № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.
Конституційний Суд України зробив висновок, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто всіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Тобто Конституційний Суд України фактично зробив висновок, що навіть у разі невиконання трудової функції не з власної вини, він вважається таким, що працює і отримує за це заробітну плату, а не компенсацію, бо саме заробітна плата є тією грошовою виплатою, яка забезпечує можливість самого існування як працівника, так і, можливо, членів його сім`ї, а також наповнення державного бюджету, бо із цієї виплати вираховуються податки і збори, у тому числі внески до Пенсійного фонду України у розмірах, який передбачений саме для заробітної плати, а період вимушеного прогулу зараховується до страхового стажу.
Такий період невиконання трудової функції можна порівняти з простоєм. При цьому під простоєм розуміється зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (частина перша статті 34 КЗпП України). Тобто простій можливий як з вини роботодавця, так і за відсутності його вини. Законодавство у будь-якому випадку простою гарантує працівникам отримання частини заробітної плати.
У свою чергу, вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію. Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок), а відтак, і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин.
Отже, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці.
Відтак позивач не обмежений жодним строком на звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
У разі невиконання працівником трудової функції не з власної вини, він вважається таким, що працює і отримує за це заробітну плату, а не компенсацію, бо саме заробітна плата є тією грошовою виплатою, яка забезпечує можливість самого існування як працівника, так і, можливо, членів його сім`ї, а також наповнення державного бюджету, бо із цієї виплати вираховуються податки і збори, у тому числі внески до Пенсійного фонду України у розмірах, який передбачений саме для заробітної плати, а період вимушеного прогулу зараховується до страхового стажу.
Враховуючи приписи частини другої статті 235 КЗпП України, у разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок).
Підпунктом "з" п. 1 Порядку визначено, що середньомісячна заробітна плата, у випадку вимушеного прогулу, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Пунктом 3 Порядку закріплено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.
Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.
Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду (пункт 4 Порядку).
Пунктом 8 розділу IV Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.
У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Враховуючи те, що 30.11.2025 - вихідний день, нарахування заробітної плати має здійснюватися за період з 01.06.2026 по 03.06.2026 (дату ухвалення судом даного рішення) з розміру посадового окладу Позивача - 24 000 грн згідно розрахунково-платіжної відомості № 15 від 29.09.2025, що в кінцевому результаті за підрахунком суду становить 147 272, 73 грн та підлягає стягненню з Відповідача.
Заперечення Відповідача щодо вказаного Позивачем розміру посадового окладу в матеріалах справи відсутні.
Що стосується вимог Позивача про стягнення моральної шкоди в розмірі 10 000 грн суд вказує, що згідно статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі (постанова Верховного Суду від 10.11.2021 у справі № 346/5428/17).
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина 1 статті 1167 ЦК України).
Відповідно до статті 2371 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до безпідставного збагачення.
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.12.2022 у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
За сукупність встановлено судом вище, враховуючи правовий статус особи Позивача - фізична особа, неодноразові протиправні наміри учасників Товариства звільнити ОСОБА_1 з посади директора, суд погоджується з вимогами Позивача в частині необхідності стягнення з Відповідача моральної шкоди, яка зумовлена неправомірними діями Товариства в частині ухвалення незаконних рішень, які мали негативні юридичні наслідки щодо особи Позивача , зокрема необхідність останнього звертатися до суду з метою відновлення своїх порушених прав.
Суд не може оцінити глибину душевних страждань Позивача однак з огляду на характер допущених Відповідачем порушень розмір моральної шкоди 10 000 грн, яку визначено Позивачем на власне переконання є таким, що відповідає принципам розумності, справедливості та співмірності, а відтак підлягає відшкодуванню Відповідачем оскільки така шкода заподіяна Позивачу саме неправомірними діями Відповідача, а відтак причинно - наслідковий зв`язок таких обставин наявний.
Відповідачем не спростовано відсутність протиправності його дій в межах спірних правовідносин.
Згідно постанови ВП ВС від 01.09.2020 у справі № 216/3521/16-ц, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

ВИСНОВКИ СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ
Підсумовуючи викладене вище, з огляду на встановлені судом обставини за сукупністю наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених Позивачем вимог в частині незаконності прийнятого рішення, згідно якого Позивача безпідставно звільнено з посади директора в силу чого заявлений позов підлягає задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на Відповідача.

Kеруючись статтею 74, статтями 76-79, статтею 86, 123, 129, статтями 236-238, статтями 240 та 241 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 - задовольнити.
2. Визнати недійсним рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське театральне партнерство» (ідентифікаційний код 40253491), оформлене протоколом № 9 загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське театральне партнерство» (ідентифікаційний код 40253491) від 29.09.2025.
3. Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Українське театральне партнерство» (ідентифікаційний код 40253491) поновити на посаді директора ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) з 30.09.2025.
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське театральне партнерство» (вул. Ю.Іллєнка, буд. 12, м. Київ, 04050; ідентифікаційний код 40253491) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) заробітну плату за період з 01.12.2025-03.06.2026 в розмірі 147 272 (сто сорок сім тисяч двісті двадцять сім) грн 73 коп., моральну шкоду в розмірі 10 000 (десять тисяч) грн, судовий збір за звернення до суду з позовом - 6 165 (шість тисяч сто шістдесят п`ять) грн.
5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення підписано: 12.06.2026

Суддя Антон ПУКАС