ОКРЕМА ДУМКА
судді Великої Палати Верховного Суду Короля В. В. 
на постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 квітня 2026 року у справі № 990/477/25 (провадження № 11-447 заі 25)
за позовом ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивачка) до Президента України Зеленського Володимира Олександровича (далі - Президент України про визнання протиправним і скасування указу (в частині).

Короткий виклад історії справи
1. 15 жовтня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (далі - Касаційний адміністративний суд) як суду першої інстанції з позовною заявою до Президента України, в якому просила визнати  протиправним та скасувати Указ Президента України від 10 березня 2023 року № 145/2023 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 10 березня 2023 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» у частині введення в дію персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) відносно ОСОБА_1 строком на 50 років, які зазначені у пункті 98 додатка № 1.
2. До позовної заяви долучено заяву про поновлення пропущеного строку, яка обґрунтована тим, що в межах встановленого строку звернення до суду позивач вже реалізовувала своє право на оскарження Указу № 145/2023 в судовому порядку. Однак 13 серпня 2024 року Касаційний адміністративний суд своєю ухвалою залишив позов без розгляду. За наслідками апеляційного оскарження цієї ухвали суду Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову від 10 жовтня 2024 року, якою апеляційну скаргу залишила без задоволення, а ухвалу Касаційного адміністративного суду від 13 серпня 2024 року - без змін. Зазначене стало підставою для розірвання договору про надання правової допомоги, укладеного з попереднім представником, і укладення низки договорів з іншими адвокатами, які не були виконані через мобілізацію останніх. Лише 10 вересня 2025 року позивачка уклала договір з адвокатом Осадчою Н. О., яка невідкладно приступила до виконання взятих на себе зобов`язань за договором, у тому числі шляхом подання цієї позовної заяви. Позивачка просила врахувати, що вперше позовну заяву було подано в межах встановленого законом строку звернення до суду, а в подальшому без зволікань вживала заходів щодо повторного оскарження Указу № 145/2023, більшість з яких виявились безрезультатними через надзвичайні і невідворотні обставини - мобілізацію адвокатів. 
3. Ухвалою від 20 жовтня 2025 року Касаційний адміністративний суд залишив позовну заяву без руху та надав позивачці строк для усунення виявлених судом недоліків шляхом подання до суду заяви із зазначенням інших підстав для поновлення строку звернення до адміністративного суду з наданням відповідних доказів. 
4. Підставою для залишення позовної заяви без руху стало те, що позов подано із пропуском строку, встановленого частиною другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), а причини пропуску строку, зазначені представником позивача, є неповажними. Зокрема, суд звернув увагу, що ОСОБА_1 зверталася до адвокатів за правовою допомогою через значні проміжки часу між укладенням кожного наступного договору.
5. 30 жовтня 2025 року на виконання вимог зазначеної ухвали суду ОСОБА_1 через свого представника подала заяву про поновлення строку звернення до суду із цим позовом. У заяві як на підставу для поновлення строку звернення до суду позивачка посилалась на тривалість провадження у справі № 990/147/23, яка не була пов`язана із діями позивачки чи її представника, натомість у цьому провадженні суд допустив низку процесуальних порушень. Крім того, на переконання позивачки, правова оцінка обставин, що призвели до залишення позову без розгляду, не є обов`язковою для суду під час розгляду нового позову. Залишення без розгляду позову через не підключення попереднього представника до участі у судовому засіданні не може тлумачитись як недобросовісна поведінка самої позивачки в контексті питання поновлення процесуального строку звернення до суду. Оскарження ж постановленої судом ухвали в межах справи № 990/147/23 додатково підтверджує наявність у позивачки реального інтересу щодо оскарження Указу № 145/2023 та намір реально вирішити цей публічно-правовий спір.
6. Також представник позивачки звертала увагу, що позивачка не є громадянкою України, не володіє українською мовою і не може самостійно реалізовувати свої процесуальні права, що свідчить не просто про право, а про необхідність отримання правової допомоги для належного розгляду справи. Водночас реалізація такого права є значно ускладненою через постійне проживання позивачки в Республіці Кіпр, що ставало підставою для неодноразових відмов інших адвокатів у наданні правової допомоги. Загалом представник позивачки наголошувала, що позивачка систематично вчиняла дії, направлені на отримання правової допомоги, без якої реалізація права на звернення до суду з повторним позовом була неможливою.
7.Ухвалою від 04 листопада 2025 року Касаційний адміністративний суд відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду з позовом та повернув її позовну заяву на підставі пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС України. 
8. Своє рішення Касаційний адміністративний суд мотивував тим, що залишення без розгляду первинного позову було зумовлене недобросовісною процесуальною поведінкою позивачки та її представника, а законність ухвали від 13 серпня 2024 року у справі № 990/147/23 остаточно підтверджена постановою Великої Палати Верховного Суду від 10 жовтня 2024 року. 
9. Суд наголосив, що обставини, пов`язані з розглядом справи № 990/147/23, не можуть бути предметом повторної оцінки і не визнаються поважною причиною для поновлення строку звернення до адміністративного суду з аналогічним позовом. 
10. Суд першої інстанції констатував, що не є поважними причинами пропуску строку обставини, пов`язані з відмовою кількох адвокатів у наданні правової допомоги позивачці, що вже оцінено судом в ухвалі про залишення позовної заяви без руху. 
11. Щодо інших доводів, пов`язаних із вчиненням дій позивачки з метою отримання правової допомоги, суд дійшов висновку, що вони не охоплюють увесь період часу з моменту ухвалення Великою Палатою Верховного Суду постанови від 10 жовтня 2024 року і до моменту повторного звернення до суду, що відбулось 15 жовтня 2025 року. Крім того, останній договір про надання правової допомоги укладено 10 вересня 2025 року, що також свідчить про зволікання зі зверненням до суду із цим позовом.
12. Оцінюючи доводи представника позивачки про те, що позивачка є громадянкою Республіки Кіпр, де постійно мешкає, та не володіє українською мовою, суд першої інстанції дійшов висновку, що статус ОСОБА_1 як іноземця не надає їй переваг у визначенні початку відліку строку для оскарження Указу № 145/2023 до адміністративного суду.
13.Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, позивачка через адвоката Осадчу Н. О. подала до Великої Палати Верховного Суду апеляційну скаргу, у якій, просила скасувати оскаржувану ухвалу суду, визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
14. На обґрунтування вимог апеляційної скарги представник позивачки посилалась на помилковість висновків суду першої інстанції про неповажність наведених нею причин пропуску строку звернення до суду із цим позовом.
15. Вважає наведені причини пропуску строку поважними і звертає увагу на усталену практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), відповідно до якої доступ до суду має бути не лише фактичним, але і реальним, а встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду повинне застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. 
16. При цьому вказує, що ті обставини, які вона наводила суду першої інстанції, є об`єктивними, які унеможливлювали повторне звернення до суду у більш стислі строки. 
17. Також вказувала, що відсутність у позивачки можливості оскаржити в судовому порядку обмежувальні санкції, введені відносно неї суб`єктом владних повноважень, свідчить про порушення балансу сторін, адже прийняте суб`єктом владних повноважень рішення буде діяти фактично безстроково (50 років) з огляду на середню тривалість життя, але строк на його оскарження є припиненим.
18. Крім того зазначала, що суд першої інстанції допустив надмірний формалізм і неправильно застосував положення частини першої статті 121 КАС України без урахування конкретних обставин справи, унаслідок чого безпідставно відмовив у поновленні строку звернення до суду, фактично обмеживши право позивача на доступ до правосуддя.

Основні мотиви, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду 
19. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 08 квітня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 04 листопада 2025 року у справі № 990/477/25 за позовом ОСОБА_1 до Президента України про визнання протиправним і скасування указу (в частині) - без змін. 
20. Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками суду першої інстанції про те, що повідомлені позивачкою причини пропуску строку звернення до суду є неповажними, а тому заява про поновлення строку звернення до суду задоволенню не підлягає.
21. У постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що обставини, які спричинили залишення первинного позову без розгляду, не підлягають повторній оцінці з огляду на принцип остаточності і обов`язковості судових рішень, які набрали законної сили.
22. При цьому Велика Палата Верховного Суду звернула увагу і на проміжок часу, який сплив між датою ухвалення Великою Палатою Верховного Суду постанови у справі № 990/147/23 (10 жовтня 2024 року) і датою повторного звернення до суду з позовом (15 жовтня 2025 року). 
23. Як зазначила Велика Палата Верховного Суду, реалізацію права на повторне звернення більше ніж через рік об`єктивно не можна оцінити як таку, що здійснена без зайвих зволікань, з урахуванням також того, що ухвала Касаційного адміністративного суду від 13 серпня 2024 року у справі № 990/147/23 відповідно до вимог частини першої статті 256 КАС України набрала законної сили негайно з моменту її проголошення. Тобто у позивача не існувало об`єктивних перешкод подати позов повторно у більш стислий строк після 13 серпня 2024 року. Оскарження ухвали Касаційного адміністративного суду від 13 серпня 2024 року в апеляційному порядку такому праву не перешкоджало. Тобто позивачка використала наявні у неї права на власний розсуд, що, однак, не дає підстав для висновку про наявність поважних причин пропуску строку звернення до суду з повторним позовом за таких умов.
24. Також Велика Палата Верховного Суду наголосила, що обставини, пов`язані із тривалістю пошуку іншого адвоката, який би погодився здійснювати захист інтересів позивачки під час повторного оскарження Указу № 145/2023, є суб`єктивними і в сукупності з наведеними вище висновками не свідчать про наявність підстав для поновлення строку звернення до суду.
25. На переконання Великої Палати Верховного Суду, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що ОСОБА_1 зверталася до адвокатів за правовою допомогою через значні проміжки часу між укладенням кожного наступного договору. Доводи ж представника позивачки про те, що три адвокати усно відмовили їй у наданні правової допомоги, що підтверджується листами, не свідчать про поважність причин пропуску строку, адже такі звернення відбувались у січні, лютому і червні 2025 року. Періодичність вчинення позивачкою дій, які підтверджені матеріалами справи, не дають підстав вважати її поведінку активною задля визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду. 
26. На доводи представника позивачки про те що були й інші адвокати, які відмовили в наданні правової допомоги, але їх контакти не збереглися, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що не може взяти їх до уваги через відсутність доказів на підтвердження цих доводів.
27. Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновком суду першої інстанції про те, що ані статус позивачки як іноземця, ані обставини не володіння нею українською мовою не можуть бути визнані поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
28. Також Велика Палата Верховного Суду зазначила, що посилання позивачки на Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, а також практику ЄСПЛ і практику Верховного Суду в інших справах не спростовують висновки суду і не дають підстав вважати, що за обставин, що мають місце конкретно у цій справі, суд має поновити позивачці пропущений строк звернення до суду із цим позовом.
29. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що позивачка не навела обставин, які були об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення особи, що звертається до суду, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для повторного звернення з позовом у більш стислий строк.

Підстави і мотиви для висловлення окремої думки
30. Відповідно до частини третьої статті 34 КАС України суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку.
31. З мотивами, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 квітня 2026 року у справі 990/477/25, про те, що ані статус позивачки як іноземця, ані обставини незнання нею української мови не можуть бути визнані поважною причиною пропуску строку звернення до суду, я не погоджуюсь з огляду на таке.
32. Так, відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
33. Конституційний Суд України у Рішенні від 06 квітня 2022 року № 2-р(II)/2022 зазначив, що право на судовий захист прав і свобод людини і громадянина гарантовано приписом частини першої статті 55 Конституції України. Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, частини першої статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні ефективного механізму такого захисту (абзац другий підпункту 2.3 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 4-р/2019). 
34. Судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України (абзац п`ятнадцятий пункту 3, абзац третій пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002). 
35. Конституційний Суд України у Рішенні від 14 грудня 2011 року у справі 
№ 19-рп/2011 наголошував, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту (пункт 4.1).
36. Ці гарантії реалізуються, зокрема, у адміністративному судочинстві крізь призму принципу верховенства права з урахуванням відповідної судової практики ЄСПЛ, яку суди застосовують як джерело права відповідно до приписів статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
37. Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ виснував, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі -Конвенція) містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права (рішення від 04 грудня 1995 року, заява № 23805/94).
38. Право на доступ до суду має бути «практичним та ефективним», а не «теоретичним або ілюзорним». Це зауваження особливо стосується гарантій, закріплених у статті 6 Конвенції, з огляду на важливе місце, яке займає у демократичному суспільстві право на справедливий суд (див. рішення у справі «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia) від 05 квітня 2018 року, заява № 40160/12, пункт 77). 
39. У рішенні у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року, пункти 28-36) ЄСПЛ визнав право на доступ до суду невід`ємним аспектом гарантій, закріплених у статті 6 Конвенції, посилаючись на принципи верховенства права та запобігання свавіллю влади, що лежать в основі більшості положень Конвенції.
40. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава - учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, бо доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» (De Geouffre de la Pradelle v. France) від 16 грудня 1992 року).
41. Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
42. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті (частина перша статті 5 КАС України).
43. За приписами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
44. Відповідно до частини четвертої статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо, зокрема, оскарження актів, дій чи бездіяльності Президента України.
45. Право на судовий захист реалізується особою шляхом подання позовної заяви до суду, яку відповідно до частини першої статті 122 КАС України може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
46. У частині першій статті 118 КАС України визначено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
47. Відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
48. Строк звернення до адміністративного суду, передбачений частиною другою статті 122 КАС України, є процесуальним строком, встановленим законом, який суд може поновити, якщо визнає причини його пропуску поважними.
49. У частині шостій статті 161 КАС України зазначено, що у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.
50. На підставі частин першої та другої статті 123 КАС України в разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, зазначені нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або зазначити інші підстави для поновлення строку.
51. Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення, хоча у судовій практиці в такому контексті можуть з`ясовуватися, зокрема: добросовісність заявника, поведінка заявника (пасивність чи активний захист), тривалість пропуску строку, характер порушеного права, істотність порушення, істотність перешкоди, наслідки для третіх осіб, виконання рішення.
52. Водночас закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або, як згадано вище, непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки. 
53. У справах про оскарження указу Президента України про застосування санкцій Велика Палата Верховного Суду зазначала, зокрема, що поважними причинами пропуску процесуального строку є ті, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду та підтверджені належними і допустимими доказами. Незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2022 року у справі № 990/102/22; від 27 липня 2023 року у справі № 990/154/22; від 01 лютого 2024 року у справі № 990/270/23; від 24 жовтня 2024 року у справі № 990/277/24).
54. Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. 
55. У такому випадку певна нечіткість правової регламентації та дискреція суду щодо визначення і застосування критеріїв поважності підстав для поновлення строку звернення до суду зумовлюють необхідність врахування релевантної практики ЄСПЛ для дотримання універсальних принципів судочинства та гарантій права на суд.
56. Так, у пункті 41 рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ зауважив, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків.
57. Надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» (Miragall Escolano and оthers v. Spain, заяви № № 38366/97, 38688/97, 40777/98, 40843/98, 41015/98, 41400/98, 41446/98, 41484/98, 41487/98 і 41509/98, пункт 51) та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» (Perez de Rada. Cavanilles v. Spain, заява № 28090/95, пункт 45)
58. У пункті 52 рішення у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06) ЄСПЛ зазначив, що тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд однак зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі «Скордіно проти Італії» (Scordino v. the Italy, заява № 36813/97, пункти 190 та 191).
59. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Валкова проти Болгарії» (Valkova v. Bulgaria, заява № 48149/09, пункт 19), суду доводиться з`ясовувати, чи було процедурне обмеження щодо доступу до суду, застосоване судом у національному остаточному рішенні, чітким, доступним та передбачуваним у значенні практики Суду, чи переслідувало воно законну мету та чи було пропорційним з цією метою (див. рішення у справі «Лупас та інші проти Румунії» (Lupas and others v. Romania, заяви № 1434/02, 35370/02 та 1385/03, пункт 67).
60. ЄСПЛ у справі «Корня проти Республіки Молдова» (Cornea v. the Republic of Moldova, заява № 22735/07, п.п. 21-26) зазначив, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, не є абсолютним й може підлягати в деяких випадках обмеженням. Суд повинен переконатись у тому, що застосовані заходи не обмежують та не знижують можливості доступу до суду таким чином, що порушується сам зміст цього права. Більше того, обмеження буде неспівмірним з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету та якщо не існує розумної співмірності між застосованими заходами і переслідуваною метою [рішення у справі «Уейт і Кеннеді проти Німеччини» (Waite and Kennedy v. Germany), заява № 26083/94, пункт 59].
61. Право на доступ до суду буде порушеним, коли регулювання не переслідує більше мету правової безпеки і належного управління правосуддям, а являє собою бар`єр, який перешкоджає особі добитися розгляду по суті своєї справи компетентним судом [рішення у справі «Цалкізіс проти Греції» (Tsalkitzis v. Greece), заява № 11801/04, пункт 44].
62. У заяві про поновлення строку звернення до адміністративного суду представник позивачки, зокрема, посилалась і на те, що позивачка є громадянкою Республіки Кіпр, де постійно мешкає, та не володіє українською мовою.
63. Оцінюючи зазначені доводи представника позивачки, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погодилась більшість суддів Великої Палати Верховного Суду, що статус ОСОБА_1 як іноземця не надає їй переваг у визначенні початку відліку строку для оскарження Указу № 145/2023 до адміністративного суду.
64. ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Беллет проти Франції» (Bellet v. France) від 04 грудня 1995 року). 
65. Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» (Perez de Rada Cavanilles v. Spain) від 28 жовтня 1998 року).
66. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, бо доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
67. При цьому надмірний формалізм під час відмови у розгляді заяви скаржника суттєво обмежує його право на звернення до суду, що є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08 грудня 2016 року у справі «ТОВ "ФРІДА» проти України»).
68. Крім того, приймаючи рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду з позовом, суд першої інстанції, з яким погодилась більшість суддів Великої Палати Верховного Суду, мав би звернути увагу на те, що персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції), у тому числі блокування активів, введені відносно позивачки строком на 50 років.
69. Водночас, прийняте суб`єктом владних повноважень рішення буде діяти фактично безстроково (50 років) з огляду на середню тривалість життя, але строк на оскарження цього рішення по суті є припиненим, оскільки позивачці було відмовлено у поновленні строку на його оскарження.
70. Блокування активів, як зазначено у пункті 1 частини 1 статті 4 Закону 
№ 1644-VII, це тимчасове позбавлення права користуватися та розпоряджатися активами, що належать фізичній або юридичній особі, а також активами, щодо яких така особа може прямо чи опосередковано (через інших фізичних або юридичних осіб) вчиняти дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ними.
71. Однак, на мою думку, застосування до особи санкції у виді блокування активів на строк 50 років не відповідає ознаці цього виду санкції, зокрема тимчасовості такого обмеження.
72. У зв`язку із цим варто наголосити, що застосування до ОСОБА_1 санкцій строком на 50 років та суворий підхід суду до вирішення питання про поновлення строку звернення до суду фактично унеможливлює розпорядження нею своїми активами за її життя. 
73. Отже, вважаю, що у зазначеній справі, вирішуючи питання правильності висновків суду першої інстанції про повернення адміністративного позову через неповажність причин пропуску позивачкою строку звернення до адміністративного суду, Велика Палата Верховного Суду мала передусім керуватися пріоритетом принципу верховенства права та міжнародно-правових і національних гарантій забезпечення права особи на доступ до суду.
74. Зважаючи на зазначене, апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно було задовольнити, ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 04 листопада 2025 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до цього ж суду.

Суддя  В. В. Король