КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 травня 2026 року м. Київ справа №320/6177/25
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Жука Р.В., за участю секретаря Колодуба О. С. та учасників справи:
позивачки – ОСОБА_1 ,
представника відповідача – Пластуна Є.В.,
представника відповідача – Керницької А.О.,
представника відповідача – Пех С.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за правилами загального позовного провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 
до 1) Державної митної служби України, 
2) Волинської митниці
про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування карток відмови, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

І. Зміст позовних вимог.
До Київського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Державної митної служби України, в якому просить суд:
- визнати дії в.о. державного інспектора Гевелюк Г.М. і головного інспектора Шум Л.Г. протиправними;
- визнати протиправними та скасувати картки відмови;
- зобов`язати Державну митну службу України на підставі частини третьої статті 71 Митного кодексу України змінити митний режим транзиту, в який 11.01.2025 року фактично проти моєї волі внаслідок критичних обставин було поміщено мій автомобіль марки Volkswagen Polo, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2008, об`єм двигуна 1198 см3, кузов № НОМЕР_2 , зареєстрований в Німеччині на моє ім`я 16.10.2024 року, на митний режим тимчасового ввезення громадянами-резидентами на митну територію України транспортного засобу особистого користування строком на один рік в порядку частини четвертої статті 380 Митного кодексу України, зупинивши при цьому перебіг строку в 10 днів, передбачений для перебування мого автомобіля в Україні в режимі транзиту;
- зарахувати в установленому порядку вже сплачені мною в розмірі 100% всі митні платежі, які відповідно до закону підлягають сплаті при імпорті таких транспортних засобів, згідно з частиною четвертою статті 380 Митного кодексу України, як такі, що сплачені в порядку вказаної статті за тимчасове ввезення мною на митну територію України мого зазначеного вище транспортного засобу особистого користування строком на один рік;
- зобов`язати відповідача надати офіційні роз`яснення позивачу та своїм територіальним підрозділам щодо порядку застосування норми частини четвертої статті 380 Митного кодексу України, а саме: які документи мають подавати громадяни України на митному кордоні України, аби реалізувати своє право згідно з цієї правовою нормою, та чи повертаються в такому випадку сплачені грошові кошти (митні платежі) через один рік за умови виконання вимог цієї статті.

ІІ. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
Позивачка зазначає, що під час спроб митного оформлення транспортного засобу, який вона як громадянин-резидент мала намір тимчасово ввезти на митну територію України для особистого користування, митним органом було безпідставно відмовлено у прийнятті митної декларації та здійсненні митного оформлення.
На обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що митний орган не надав належних та зрозумілих роз`яснень щодо порядку застосування митного режиму тимчасового ввезення, переліку необхідних документів та дій, які необхідно було вчинити для успішного митного оформлення транспортного засобу.
Відповідачі, заперечуючи проти задоволення позову, у своїх відзивах зазначають, що під час здійснення митного оформлення позивачка не виконала визначені МК України умови, необхідні для поміщення транспортного засобу у митний режим тимчасового ввезення громадянином-резидентом.
На думку відповідачів, оскаржувані картки відмови були прийняті у межах наданих повноважень та з підстав невиконання позивачкою встановлених законом митних формальностей, а тому підстави для їх скасування відсутні.

ІІІ. Заяви (клопотання) учасників справи інші процесуальні дії у справі.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15.04.2025 відкрите провадження по справі та визначено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
30.04.2025 до суду від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву.
06.05.2025 до суду від позивачки надійшла відповідь на відзив.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 05.02.2026 суд перейшов до розгляду справи №320/6177/25 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 26.02.2026.
У підготовчому засіданні 26.02.2026 було долучено до матеріалів справи клопотання позивачки про долучення доказів, а саме: лист Міністерства фінансів України від 03.02.2025 №34020-09/С-199/226; лист Державної митної служби України від 03.03.2025 №3/17-07/С-57/76 про розгляд звернення.
За результатами проведення підготовчого засідання 26.02.20526 ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 26.02.2026 відмовлено у задоволенні клопотання позивачки про залучення до участі у справі Міністерство фінансів України в якості відповідача. Клопотання представника відповідача про залучення до участі у справі у якості співвідповідача - Волинську митницю, - задоволено. Залучено у якості другого відповідача Волинську митницю. Зобов`язано Волинську митницю протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали подати до суду відзив та належним чином засвідченні копії: документів, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача; документів на підставі яких прийнято картки відмови № UA205110/2025/00031, №UA205110/2024/01779. Відмовлено у задоволенні клопотання позивачки про виклик свідка.
11.03.2026 до суду через електронний суд надійшло клопотання позивачки від 10.02.2026 про долучення доказів до матеріалів справи: а саме: лист Міністерства фінансів України від 03.02.2025 №34020-09/С-199/226; лист Державної митної служби України від 03.03.2025 №3/17-07/С-57/76 про розгляд звернення.
Підготовче засіданні призначене на 12.03.2026 було відкладено на 02.04.2026.
25.03.2026 до суду від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 31.03.2026 задоволено заяву представника Волинської митниці про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
01.04.2026 до суду від позивачки надійшло клопотання про залучення співпозивача.
За результатами підготовчого засідання 02.04.2026 ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 02.04.2026 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про залучення ОСОБА_2 співпозивачем. Закрито підготовче провадження у справі та призначити справу до судового розгляду по суті.
Судове засідання призначене на 23.04.2026 у зв`язку з нестабільною роботою системи «ВКЗ», було відкладено на 24.04.2024.
24.04.2026 до суду від позивачки через електронний суд надійшли: відповідь на відзив відповідача-2; письмові пояснення; клопотання про долучення документу.
У судовому засіданні 24.04.2026 було оголошено перерву до 30.04.2026 для надання часу для підготовки додаткових пояснень.
29.04.2026 до суду від позивачки надійшли письмові пояснення.
У судовому засіданні від 30.04.2026 завершена стадія дебатів, суд перейшов до стадії ухвалення рішення та призначив час оголошення 08.05.2026 об 11.00 год.
04.05.26 надійшло клопотання про поновлення судового розгляду на стадії дослідження доказів.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07.05.2026 зауваження ОСОБА_1 щодо протоколу судового засідання від 26.02.2026 враховано частково. Внесено зміни до протоколу судового засідання від 26.02.2026 у справі №320/6177/25, доповнивши його процесуальною дією в такій редакції: “Головуючий суддя: Жук Р.В. долучає до матеріалів справи клопотання позивачки”. Зауваження ОСОБА_1 до протоколу судового засідання від 26.02.2026 в іншій частині - відхиллено.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07.05.2026 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про зауваження на протокол судового засідання відмовлено. Зауваження ОСОБА_1 на протокол судового засідання 02.04.2026 - відхиллено.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07.05.2026 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про зауваження на протокол судового засідання відмовлено. Зауваження ОСОБА_1 на протокол судового засідання 30.04.2026 - відхиллено.
У судовому засіданні 08.05.2026 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення судового розгляду відмовлено.
Також, у судовому засіданні 08.05.2026 судом було проголошено вступну та резолютивну частину рішення. 

ІV. Обставини встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Розглянувши подані сторонами документи, з`ясувавши зміст спірних правовідносин з урахуванням доказів, суд встановив такі обставини.
27.12.2024 близько 19 год 38 хв позивачка - громадянка України ОСОБА_3 , використовуючи закордонний паспорт НОМЕР_3 , в`їхала в зону митного контролю митного поста «Устилуг» на транспортному засобі з реєстраційним номером НОМЕР_4 .
При проведенні перевірки поданих вищевказаною громадянкою документів до митного оформлення, зокрема, закордонного паспорта та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, державний інспектор ОСОБА_4 прийняла картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні, випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 27.12.2024 № UA/205110/2024/01779, в якій відмовила у пропуску через митний кордон України у зв`язку з невиконанням вимог статті 381 МК України (несплата митних платежів), а також статті 380 цього Кодексу (відсутність коштів для застосування заходів гарантування).
У розділі «роз`яснення вимог, виконання яких забезпечує можливість прийняття митної декларації, митного оформлення, випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення» зазначено: дотримання статті 381 МК України (а також процитовано її) та дотримання вимог статті 380 цього Кодексу (також процитовано).
10.01.2025 близько 18 год 47 хв позивачка повторно прибула до митного поста «Устилуг» з метою здійснення митного оформлення тимчасового ввезення транспортного засобу.
При проведенні перевірки поданих вищевказаною громадянкою документів до митного оформлення, зокрема, закордонного паспорта та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, а також митної декларації, головний інспектор Шум Лариса Грирівна прийняла картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні, випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 10.01.2025 № UA205110/2025/00031, якою відмовила у митному оформленні у зв`язку з невиконанням вимог статті 380 МК України (процитовано її зміст), а також у зв`язку з відсутністю інформації про намір ввезення автомобіля на митну території України відповідно до статті 194 МК України.
У розділі «роз`яснення вимог, виконання яких забезпечує можливість прийняття митної декларації, митного оформлення, випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення» зазначено: дотримання вимог статті 380 МК України (процитовано її повний зміст), а також внесення інформації про намір ввезення товару на митну територію України в ЦБД ЄАІС митних органів.
17.01.2025 позивачка звернулась о в.о. Голови Державної митної служби України із заявою/скаргою, в якій, зокрема, просила, зарахувати вже сплачені митні платежі та надати офіційні роз`яснення.
Листом від 04.02.2025 №7.4-4/28-06/10/2929 Львівською митницею було надано відповідь позивачці на означену заяву/скаргу.
Уважаючи протиправними дії вказаних інспекторів, уважаючи протиправним відповідь и та такими, що підлягають скасуванню, картки відмови, позивачка звернулася до суду з цим позовом.

V. Оцінка суду.
Надаючи правову оцінку обґрунтованості аргументам, суд зазначає таке.
Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Якщо суб`єкт владних повноважень діє всупереч нормам Конституції та законів України, запроваджено механізм, який забезпечує законність дій влади та гарантує судовий захист прав громадян, зокрема через право суду скасувати неправомірний індивідуальний акт.
Так, приписами частини першої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
На виконання вказаних конституційних гарантій КАС України деталізує механізм судового захисту прав осіб від протиправних рішень суб`єктів владних повноважень.
Кожна особа має право у встановленому КАС України порядку звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта (пункт 2 частини першої статті 5 КАС), а також визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними (пункт 3 цієї частини), зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії (пункт 4 цієї частини).
Критерії оцінки рішень та дій суб`єктів владних повноважень викладені в частині другій статті 2 КАС України, в якій, зокрема, визначено, що у справах щодо оскарження рішень чи дій суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
З тексту позовних вимог слідує, що саме на недотримання посадовими особами Державної митної служби України цих критеріїв покликається позивачка як на підставу своїх позовних вимог.
Зокрема, щодо критерію, передбаченого пунктом 1 частини другої статті 2 КАС України, позивачка зазначає, що митний орган діяв не у спосіб, визначений законом, оскільки порушив норми матеріального права, що регулюють проходження процедури митного контродю.
Стосовно критеріїв добросовісності, розсудливості та обґрунтованості (пункти 3, 5, 6 частини другої статті 2 КАС України) позивачка вказує, що митний орган формально підійшов до розгляду питання митного оформлення, не врахував усіх обставин справи, не надав зрозумілого алгоритму дій для усунення недоліків, а також не забезпечив належного інформування щодо порядку застосування митного режиму тимчасового ввезення.
Крім того, позивачка вважає порушеним критерій пропорційності, визначений пунктом 8 частини другої статті 2 КАС України, оскільки, на її думку, митний орган, не надавши належних роз`яснень щодо порядку дій та фактично залишивши особу у стані правової невизначеності, застосував до неї надмірно несприятливі наслідки у вигляді відмови у митному оформленні транспортного засобу.
Так, відмовляючи у митному оформленні та пропуску через митний кордон України, Волинська митниця як 27.12.2024, так і 10.01.2025 покликалася на невиконання позивачкою вимог частини четвертої статті 380 МК України.
Указаною нормою визначено, що тимчасове ввезення громадянами-резидентами транспортних засобів особистого користування, що класифікуються за товарними позиціями 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 тонни), 8711 згідно з УКТ ЗЕД та причепів до них товарної позиції 8716 згідно з УКТ ЗЕД дозволяється на строк до одного року під письмове зобов`язання про їх зворотне вивезення за умови письмового декларування в порядку, передбаченому законодавством України для громадян, після сплати всіх митних платежів, які відповідно до закону підлягають сплаті при імпорті таких транспортних засобів.
Отже, для застосування наведеної норми необхідною є одночасна наявність сукупності визначених законом умов, а саме:
1) особа, яка здійснює тимчасове ввезення транспортного засобу, повинна взяти на себе письмове зобов`язання про його зворотне вивезення за межі митної території України у строк, що не перевищує одного року;
2) транспортний засіб має бути письмово задекларований у порядку, встановленому законодавством України для громадян, що передбачає належне повідомлення митного органу про ввезення такого транспортного засобу та заявлення відповідного митного режиму;
3) особа, яка ввозить транспортний засіб, зобов`язана сплатити всі митні платежі, що відповідно до закону підлягають сплаті при імпорті такого транспортного засобу на митну територію України.
Згідно з частиною першою статті 257 МК України декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення.
Відповідно до пункту 1.3 Порядку заповнення митної декларації для письмового декларування товарів, що переміщуються через митний кордон України громадянами для особистих, сімейних та інших потреб, не пов`язаних з провадженням підприємницької діяльності, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 28.05.2012 № 614, декларація заповнюється власноручно громадянином, який досяг 16-річного віку, або уповноваженою ним особою і засвідчується його особистим підписом до пред`явлення товарів для митного контролю.
Суд також акцентує увагу, що відповідно до пункту 1.7 вказаного Порядку посадові особи митних органів не мають права заповнювати декларацію, змінювати чи доповнювати відомості, зазначені в декларації, за винятком унесення до неї відомостей, що належать до компетенції митних органів.
Відповідно до підпункту 2.8.1 пункту 2.8 розділу ІІ Порядку у підпункті 3.2 „Транспортний засіб особистого користування” наводяться детальні відомості про транспортний засіб особистого користування, що тимчасово ввозиться на митну територію України, ввозиться на митну територію України з метою транзиту або зворотно вивозиться за межі митної території України.
У полі для зазначення мети переміщення транспортного засобу особистого користування через митний кордон України ставиться X-подібна позначка в потрібній рамці.
Окрім цього, у пункті 2.9 розділу ІІ зазначено, що при переміщенні громадянами через митний кордон України транспортних засобів особистого користування, товарів, умовою якого є надання митному органу письмового зобов`язання про їх зворотне вивезення, транзит, зворотне ввезення, зобов`язання надається шляхом вчинення одного з таких записів:
1) при тимчасовому ввезенні транспортного засобу особистого користування:
«Я, (прізвище, власне ім`я), зобов`язуюсь до ____.____.20___ вивезти за межі митної території України транспортний засіб з реєстраційним номером ______________ (країна реєстрації: ___________), зазначений у пункті 3.2 декларації і ввезений мною в Україну тимчасово.
Зі змістом статей 380, 469, 481, 485 Митного кодексу України ознайомлений(а).»
Таким чином, можливість тимчасового ввезення громадянином-резидентом транспортного засобу особистого користування поставлена законодавцем у залежність від дотримання визначеної процедури, яка включає як належне декларування транспортного засобу та прийняття обов`язку щодо його зворотного вивезення, так і попередню сплату митних платежів у повному обсязі. Лише за наявності всіх наведених умов особа набуває право на поміщення транспортного засобу у відповідний митний режим.
При цьому, наведені положення свідчать про те, що законодавством не лише передбачено обов`язок подання письмового зобов`язання про зворотне вивезення транспортного засобу, але й детально врегульовано спосіб його оформлення та внесення до митної декларації.
Більше того, нормативним регулюванням визначено і відповідні особливості заповнення самої митної декларації у випадку поміщення транспортного засобу у митний режим тимчасового ввезення, що свідчить про існування чітко регламентованої процедури митного оформлення такого транспортного засобу, обов`язкової для дотримання особою, яка має намір скористатися відповідним митним режимом.
Отже, під час розгляду цієї справи суд мав встановити, чи були дотримані визначені законом умови, за наявності яких громадянин-резидент набуває право на тимчасове ввезення транспортного засобу особистого користування, а також чи відповідають оскаржувані рішення митного органу вимогам законності та обґрунтованості.
Зокрема, суду необхідно було з`ясувати, чи здійснив позивач письмове декларування транспортного засобу у встановленому порядку, чи взяв на себе письмове зобов`язання щодо його зворотного вивезення у передбачений законом строк, а також чи були сплачені всі митні платежі, які підлягали сплаті при ввезенні такого транспортного засобу на митну територію України.
При цьому, суд враховує, що відповідно до статті 71 МК України декларант має право обрати митний режим, у який він бажає помістити товари, з дотриманням умов такого режиму та у порядку, що визначені цим Кодексом.
Поміщення товарів у митний режим здійснюється шляхом їх декларування та виконання митних формальностей, передбачених цим Кодексом.
Отже, саме декларанту належить право обрати митний режим, у який він бажає помістити товари чи транспортний засіб, однак реалізація такого права нерозривно пов`язана з обов`язком дотримання всіх умов та вимог, установлених для відповідного митного режиму.
За змістом наведених положень митного законодавства обрання митного режиму не є формальним волевиявленням особи, а передбачає усвідомлене проходження визначеної законом процедури. До початку митного оформлення особа повинна визначитися, який саме митний режим вона має намір застосувати до транспортного засобу, ознайомитися з установленими для такого режиму умовами та правовими наслідками його застосування, а також забезпечити виконання всіх передбачених законом митних формальностей.
Як установлено судом, під час митного оформлення 27.12.2024 при ввезенні транспортного засобу з реєстраційним номером MV02046 через митний пост «Устилуг» позивачка надала митному органу лише паспорт та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу.
Водночас матеріали справи не містять доказів того, що позивачкою було виконано інші обов`язкові умови поміщення транспортного засобу у митний режим тимчасового ввезення, визначені митним законодавством.
Зокрема, позивачкою не подано митної декларації, не надано письмового зобов`язання про зворотне вивезення транспортного засобу за межі митної території України у встановлений строк, а також не сплачено митних платежів, які відповідно до закону підлягають сплаті при імпорті такого транспортного засобу.
Отже, сам по собі факт пред`явлення паспорта та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу не свідчить про дотримання позивачкою передбачених законом умов для застосування митного режиму тимчасового ввезення транспортного засобу громадянином-резидентом.
Зі свого боку, під час митного оформлення 10.01.2025 позивачка, окрім паспорта та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, подала до митного органу митну декларацію для письмового декларування товарів, що переміщуються через митний кордон України громадянами для особистих, сімейних та інших потреб, не пов`язаних із провадженням підприємницької діяльності, форму якої затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2012 № 431.
Таким чином, порівняно з попереднім зверненням до митного органу позивачкою було вчинено одну із дій, необхідних для поміщення транспортного засобу у митний режим тимчасового ввезення, а саме здійснено письмове декларування транспортного засобу.
Водночас сам по собі факт подання митної декларації не свідчить про повне дотримання усіх вимог, установлених для застосування відповідного митного режиму.
Як установлено судом, позивачкою так і не було надано письмового зобов`язання про зворотне вивезення транспортного засобу у визначений законом строк (не зазначено про це у декларації, як того вимагає пункт 2.9 Порядку) та не сплачено митних платежів, які відповідно до законодавства є обов`язковою умовою тимчасового ввезення транспортного засобу громадянином-резидентом.
Між тим, попри те, що під час розгляду справи судом установлено недотримання позивачкою окремих вимог, необхідних для поміщення транспортного засобу у митний режим тимчасового ввезення, сама по собі наявність таких порушень не звільняла митний орган від обов`язку належним чином оформити та мотивувати прийняті ним рішення.
Суд звертає увагу, що рішення суб`єкта владних повноважень як акт індивідуальної дії повинно бути чітким, зрозумілим, містити конкретні фактичні та юридичні підстави його ухвалення, а також давати особі можливість однозначно встановити, які саме обставини стали підставою для відмови у реалізації її права.
Такий підхід відповідає усталеній судовій практиці Верховного Суду, відповідно до якої недотримання вимог щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості акта індивідуальної дії має наслідком визнання такого акта протиправним, оскільки особа не може бути поставлена у стан правової невизначеності щодо причин та мотивів прийняття рішення суб`єктом владних повноважень.
Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень є складовою принципу належного урядування та передбачає, що державний орган зобов`язаний діяти послідовно, прозоро та у спосіб, який дозволяє особі зрозуміти мотиви прийнятого рішення і, за необхідності, належним чином його оскаржити.
Проте зі змісту оскаржуваних рішень неможливо встановити, які саме умови митного режиму тимчасового ввезення, на думку митного органу, не були виконані позивачкою, які конкретно документи не були подані, а також які саме вимоги законодавства стали підставою для відмови у митному оформленні.
Фактично оскаржувані рішення не містять належного викладення ані фактичних обставин, ані мотивів їх прийняття, що позбавило позивачку можливості чітко розуміти причини відмови та належним чином реалізувати право на усунення відповідних недоліків, оскільки містить лише посилання на норму МК України та повну цитату такої норми.
Саме по собі наведення у картці відмови посилання на частину четверту статті 380 МК України та повне цитування її змісту не може вважатися належним мотивуванням індивідуального акта.
Як установлено вище, частина четверта статті 380 МК України містить декілька самостійних умов, необхідних для тимчасового ввезення транспортного засобу громадянином-резидентом: письмове декларування, надання письмового зобов`язання про зворотне вивезення та сплату всіх митних платежів.
Тому за відсутності конкретизації, яка саме з цих умов не була виконана позивачкою, загальне цитування всієї норми залишає особу у стані правової невизначеності. З такого рішення неможливо зрозуміти, чи підставою відмови було неподання декларації, ненадання письмового зобов`язання, несплата митних платежів або сукупність цих обставин.
Отже, повне відтворення тексту норми закону без її застосування до конкретних фактичних обставин справи є лише формальним посиланням на правове регулювання, але не розкриває мотивів прийняття рішення. Таке оформлення картки відмови не дає особі зрозумілого алгоритму дій для усунення недоліків і не відповідає вимогам обґрунтованості та належної вмотивованості акта індивідуальної дії.
Крім того, суд звертає увагу, що форма картки відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні чи пропуску товарів і транспортних засобів через митний кордон України передбачає окремий розділ, у якому митний орган зобов`язаний зазначити вичерпні роз`яснення щодо вимог, виконання яких забезпечило б можливість прийняття митної декларації та здійснення митного оформлення.
Тобто законодавець прямо поклав на суб`єкта владних повноважень обов`язок не лише формально констатувати наявність певних недоліків, а й чітко та зрозуміло повідомити особі, які саме дії необхідно вчинити для усунення таких недоліків та досягнення позитивного результату адміністративної процедури.
Такий підхід узгоджується із принципом належного урядування та правової визначеності, оскільки особа повинна мати реальну можливість зрозуміти причини відмови, усунути виявлені недоліки та повторно реалізувати своє право з дотриманням установлених вимог.
Натомість ані у картці відмови від 27.12.2024, ані у картці відмови від 10.01.2025 митний орган не навів чітких та конкретних роз`яснень щодо того, які саме вимоги необхідно виконати позивачці для поміщення транспортного засобу у відповідний митний режим.
Оскаржувані рішення не містять належної конкретизації ані щодо необхідності подання письмового зобов`язання про зворотне вивезення транспортного засобу, ані щодо сплати митних платежів, ані щодо порядку виконання таких дій. Так само у них фактично відсутній зрозумілий алгоритм дій, який би дозволив позивачці усунути недоліки та повторно звернутися для здійснення митного оформлення.
Суд також враховує, що у поданих відзивах відповідачі наводять доводи щодо необхідності подання позивачкою митних декларацій певних форм для поміщення транспортного засобу у відповідний митний режим, однак такі пояснення є непослідовними, суперечливими та не містять належного правового обґрунтування.
Так, відповідачі фактично визнають, що 10.01.2025 позивачкою було подано митну декларацію за формою, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України № 431, і при цьому відповіді у відзивах підтверджують, що позивачкою виконано одну з умов, необхідних для митного оформлення транспортного засобу, але не виконано інші. Водночас надалі у відзивах відповідачі посилаються на необхідність подання іншої митної декларації, однак не зазначають, у чому полягає невідповідність уже поданої декларації вимогам законодавства, а також не наводять жодних мотивів, з яких подана позивачкою декларація не могла бути прийнята митним органом.
За таких обставин суд враховує, що непослідовність позиції суб`єкта владних повноважень та відсутність чітких і зрозумілих роз`яснень щодо порядку реалізації особою своїх прав не можуть покладатися виключно на позивачку як негативні наслідки недосконалого адміністрування.
Більше того, така суперечливість у позиції відповідачів об`єктивно могла сформувати у позивачки легітимні очікування щодо достатності вже поданої нею митної декларації та належності обраного способу декларування, що є складовою принципу правової визначеності та належного урядування.
Водночас суб`єкт владних повноважень, який сам не може послідовно та однозначно визначити й обґрунтувати, які саме вимоги підлягають застосуванню у конкретній ситуації, не може перекладати негативні наслідки такої правової невизначеності на особу та вимагати безумовного дотримання процедурних вимог, зміст і порядок застосування яких належним чином не роз`яснено.
Суд також враховує, що зі змісту пояснень як позивачки, так і відповідачів щодо обставин, які склалися під час митного оформлення транспортного засобу, вбачається, що позивачка дійсно не була належним чином обізнана з особливостями поміщення транспортних засобів у митний режим тимчасового ввезення громадянами-резидентами та порядком виконання відповідних митних формальностей.
При цьому суд бере до уваги, що у відкритих джерелах інформації, розміщених митними органами у мережі Інтернет, зокрема у сервісі «Митниця у смартфоні» на офіційному вебсайті Державної митної служби України, містяться загальні роз`яснення щодо порядку тимчасового ввезення транспортних засобів громадянами-резидентами. Водночас наведені роз`яснення переважно обмежуються загальними посиланнями на статтю 380 Митного кодексу України та не містять чіткого алгоритму дій особи, переліку документів, які необхідно подати, особливостей заповнення митної декларації, а також інших процедурних аспектів, необхідних для належного поміщення транспортного засобу у відповідний митний режим.
Суд також враховує, що позивачка перед проходженням митного оформлення не була позбавлена можливості звернутися до митного органу за отриманням додаткових роз`яснень щодо порядку застосування відповідного митного режиму та виконання необхідних митних формальностей.
Водночас навіть за таких обставин це не звільняло митний орган від обов`язку діяти відповідно до принципів належного урядування, добросовісності та правової визначеності, а відтак - у разі відмови у митному оформленні надати особі чіткі, конкретні та зрозумілі роз`яснення щодо причин такої відмови, переліку документів, які необхідно подати, а також порядку дій, виконання яких забезпечило б можливість здійснення митного оформлення транспортного засобу у заявленому митному режимі.
За таких обставин суд доходить висновку, що оскаржувані картки відмови не відповідають вимогам щодо належної вмотивованості та обґрунтованості акта індивідуальної дії.
З огляду на зазначене, враховуючи, що оскаржувані картки відмови не відповідають критеріям частини другої статті 2 КАС України, серед іншого обґрунтованості та добросовісності, наявні підстави для задоволення позовних вимог у цій частині.
Поряд з цим суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій в.о. державного інспектора Гевелюк Г.М. та головного державного інспектора Шум Л.Г., оскільки у межах спірних правовідносин саме картки відмови є індивідуальними актами, які породжують для позивачки відповідні правові наслідки та безпосередньо впливають на її права та обов`язки. Натомість дії посадових осіб митного органу були реалізовані шляхом прийняття відповідних карток відмови та окремого самостійного значення поза межами таких рішень не мають.
Суд враховує, що обраний спосіб судового захисту має бути ефективним та таким, що реально призводить до відновлення порушеного права. У цьому випадку визнання протиправними та скасування карток відмови є достатнім і належним способом захисту прав позивачки, тоді як додаткове визнання протиправними дій посадових осіб не призведе до відновлення будь-якого окремого порушеного права та не матиме самостійного правового значення у спірних правовідносинах.
Водночас суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог у частині зобов`язання митного органу змінити митний режим транспортного засобу на режим тимчасового ввезення.
Як уже зазначалося вище, під час розгляду справи судом установлено, що позивачка фактично не виконала у повному обсязі вимоги, необхідні для поміщення транспортного засобу у митний режим тимчасового ввезення, зокрема не надала письмового зобов`язання про зворотне вивезення транспортного засобу та не сплатила митних платежів, сплата яких є обов`язковою умовою застосування відповідного митного режиму.
Суд також не приймає до уваги доводи позивачки щодо подальшої сплати відповідних митних платежів, оскільки, як установлено матеріалами справи, такі платежі були здійснені 11.01.2025, тобто вже після ухвалення оскаржуваних карток відмови від 27.12.2024 та 10.01.2025.
Оцінка правомірності рішень суб`єкта владних повноважень здійснюється виходячи з обставин, які існували на момент їх прийняття та виникнення спірних правовідносин. Відтак подальше виконання позивачкою окремих вимог митного законодавства після прийняття оскаржуваних рішень саме по собі не свідчить про протиправність дій митного органу в частині висновків щодо невиконання відповідних умов станом на дату здійснення митного оформлення.
При цьому наведені обставини додатково підтверджують, що на момент прийняття оскаржуваних карток відмови позивачкою не було виконано усіх необхідних умов для поміщення транспортного засобу у митний режим тимчасового ввезення.
Суд акцентує увагу, що скасування оскаржуваних карток відмови у цій справі зумовлене не висновком суду про безумовне право позивачки на застосування митного режиму тимчасового ввезення, а виключно встановленими порушеннями вимог щодо належної вмотивованості та обґрунтованості рішень суб`єкта владних повноважень.
Іншими словами, встановлені судом недоліки оскаржуваних карток відмови стосуються неналежного оформлення та мотивування прийнятих рішень, однак самі по собі не свідчать про виконання позивачкою всіх передбачених законом умов для поміщення транспортного засобу у відповідний митний режим.
Суд окремо наголошує, що неналежне роз`яснення митним органом порядку дій чи вимог законодавства не означає відсутності у особи обов`язку дотримуватися таких вимог. Недоліки у діяльності суб`єкта владних повноважень щодо мотивування прийнятих рішень не можуть автоматично породжувати для особи право на застосування митного режиму за відсутності фактичного виконання умов, прямо встановлених МК України.
За таких обставин вимога про зобов`язання митного органу змінити митний режим фактично зводиться до покладення на суд повноважень щодо прийняття рішення замість митного органу за відсутності підтвердження виконання позивачкою необхідних законодавчих вимог, що виходить за межі завдань адміністративного судочинства та повноважень суду.
Суд також відхиляє позовну вимогу щодо зобов`язання відповідача надати окремі офіційні роз`яснення стосовно порядку застосування статті 380 Митного кодексу України.
Як установлено судом, матеріали справи не містять доказів того, що позивачка зверталася до митного органу із самостійним письмовим запитом про надання відповідних роз`яснень та що їй було відмовлено у наданні такої інформації або порушено порядок розгляду відповідного звернення.
При цьому суд враховує, що позивачка не позбавлена можливості звернутися до митного органу із відповідним запитом щодо порядку застосування положень статті 380 Митного кодексу України, переліку необхідних документів та особливостей поміщення транспортного засобу у митний режим тимчасового ввезення.
У свою чергу, у разі порушення суб`єктом владних повноважень вимог законодавства під час розгляду такого звернення, ненадання відповіді або надання неналежної відповіді позивачка не позбавлена права звернутися до суду за захистом своїх прав у встановленому законом порядку.
Крім того, суд враховує, що положення МК України передбачають можливість зміни митного режиму на підставі окремої заяви особи та за умови дотримання вимог, установлених для відповідного митного режиму. Відтак позивачка не позбавлена можливості повторно звернутися до митного органу із відповідною заявою, виконавши необхідні вимоги митного законодавства та подавши документи, необхідні для поміщення транспортного засобу у митний режим тимчасового ввезення.

VI. Судові витрати.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Частина третя цієї статті визначає, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. 
Ураховуючи вищевикладене, позивачеві за рахунок бюджетних асигнувань Волинської митниці підлягає відшкодуванню сплачена позивачем сума судового збору за дві позовні вимоги немайнового характеру (щодо кожної картки відмови) у розмірі 2422,40 грн.
Керуючись статтями 132, 139, 143, 242-246, 255, 260-263, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправними та скасувати картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні, випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 27.12.2024 № UA/205110/2024/01779, від 10.01.2025 № UA205110/2025/00031.
Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) за рахунок бюджетних асигнувань Волинської митниці (вул. Призалізнична, 13, с. Римачі, Ковельський район, Волинська обл., 44350, ідентифікаційний номер 43958385) судовий збір у розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп.
В іншій частині позовних вимог відмовити.

Копію рішення надіслати учасникам справи.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Шостого апеляційного адміністративного суду, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Шостого апеляційного адміністративного суду, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Суддя Жук Р.В.

Повний текст рішення виготовлений 13.05.2026.