Справа № 723/5270/23
Провадження № 2/723/880/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 червня 2026 року м.Сторожинець
Сторожинецький районний суд
Чернівецької області в складі:

головуючого судді Бужори В.Т.
за участю:
секретаря судових засідань Чікал І.В.
представник позивача Петікар А.В.
представників відповідача: ОСОБА_1 
ОСОБА_2 
ОСОБА_3 
свідків: ОСОБА_4 
ОСОБА_5 
ОСОБА_6 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 в особі представника позивача ОСОБА_9 до Релігійної організації "Релігійна громада Церква Христова в м.Чернівці", представники відповідача : Мельник Олена Іванівна, Мельник Степанія Георгіївна, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Орган опіки та піклування Великокучурівської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області про визнання права користування та встановлення сервітуту, - 
В С Т А Н О В И В:
Позивач ОСОБА_7 який діє в інтересах ОСОБА_8 звернувся в суд з позовом про визнання права користування та встановлення сервітуту, посилаючись на те, що у 2004 році ОСОБА_7 отримав у власність земельну ділянку, на якій протягом 2006-2008 років здійснював будівництво житлового будинку: у 2006 році отримав дозвіл на будівництво, у 2008 році здав будинок в експлуатацію.
Документація щодо здійснення будівництва додається (копії). Всі необхідні документи виконані на ім ’я ОСОБА_7 .
При цьому будівництво здійснювалося з урахуванням потреб громади та Релігійної організації "Релігійна громада Церква Христова в м.Чернівці" (далі - Релігійна організація) щодо забезпечення місця на зібрання та проповідування.
Позивач особисто був членом Релігійної організації та її керівником.
Тому разом з будинком був споруджений зал для релігійних зібрань, однак технічно це являє собою дві відокремлені споруди, що відображається у наданій документації.
У 2008 році ОСОБА_7 заселився у збудований будинок АДРЕСА_1 . З того часу постійно проживав у даному будинку, дане житло є у нього єдиним.
Після укладення шлюбу з ОСОБА_10 , проживали у даному будинку сім`єю, у 2016 році у позивача народилася донька - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Протягом більш, ніж 15 років, позивач здійснював обслуговування як житлового будинку, так і земельної ділянки, сплачував рахунки за комунальні послуги, податок на землю та інші платежі.
Після тимчасового від`їзду у службових справах позивача, тимчасово виконуючий об`язків керівника Організації ОСОБА_3 здійснив зміну керівника в Організації (на свою користь), вніс зміни до Статуту та 19.05.2023 року здійснив зняття з реєстрації позивача та його доньки ОСОБА_8 .
Наразі зняття з реєстрації дитини оспорюється у судовому порядку - справа №723/2604/23 про визнання рішення і дій Великокучурівської сільської ради по зняттю з реєстрації місця проживання незаконними.
У ході розгляду вказаної справи позивач дізнався, що право власності на належну йому 1/2 частки житлового будинку та земельної ділянки було передано на користь -Релігійної організації на підставі договорів дарування: копія Договору дарування земельної ділянки від 23 липня 2009 року №2380 (дублікат), копія Договору існування житлового будинку від 23.07.2009 року №2378 (дублікат) додаються.
Однак правочини щодо передачі майна у власність Релігійної організації на підставі договорів дарування були вчинені під впливом обману та помилки ОСОБА_7 .
До вказаного часу позивач не усвідомлював, що належна 1/2 частина житлового будинку та земельної ділянки була подарована та перейшла у власність до Релігійної організації, оскільки фактична передача об`єктів за оспорюваними договорами ним, як дарувальником, на користь обдарованого не була здійснена.
Наразі дані правовідносини є предметом спору у справі № 727/11505/23 про -визнання договорів дарування недійсними.
Крім того, у провадженні Сторожинецького районного суду Чернівецької області перебуває цивільна справа №723/3210/23 за позовом Релігійної організації «Релігійна громада Церква Христова в м.Чернівці» до ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , в інтересах якої діє ОСОБА_10 , третя особа без самостійних вимог: Великокучурівська сільська рада Чернівецького району Чернівецької області, про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення особи без надання іншого житла.
Підсумовуючи вказані обставини, існує необхідність визнання права користування (проживання) житловим будинком АДРЕСА_1 , у відношенні позивача - ОСОБА_7 , та малолітньої дитини ОСОБА_8 , та встановлення сервітуту.
Посилаючись на обставини викладені в позові позивач просив суд визнати право користування житлом - житловим приміщенням літера "Б”, загальною площею 164,30 кв. м., житловою площею 57,00 кв.м., у житловому будинку із залом для релігійних зібрань, що знаходиться в АДРЕСА_1 , довічно та встановити сервітут. Визнати за ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право користування житлом - житловим приміщенням літера “Б”, загальною площею 164.30 кв. м., житловою площею 57,00 кв.м., у житловому будинку із залом для релігійних зібрань, що знаходиться в АДРЕСА_1 , довічно та встановити сервітут. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Ухвалою суду від 06.12.2023 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 23 12.2023 року.

03 січня 2024 року представник відповідача ОСОБА_2 надіслала на адресу суду відзив, в якому вказала, що позовні вимоги позивача необгрунтовані, безпідставні та такі що не підлягають до задоволення у повному обсязі.
У власності юридичної особи Релігійної організації «Релігійна громада Церква Христова в м. Чернівці» з 2009 року знаходиться житловий будинок із залом для релігійних зібрань, що розташований на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з будівлі для релігійних зібрань та житлового будинку для проживання проповідника церкви, на підставі договору дарування житлового будинку та договору дарування земельної ділянки від 23.07.2009 року, посвідченим приватним нотаріусом Сторожинецького районного нотаріального округу Чернівецької області Коржан В.Д. Даний житловий будинок, являється як і житловим приміщенням, так і службовим приміщенням, де здійснюються релігійні зібрання Релігійної організації «Релігійна громада Церква Христова в м. Чернівці», (копіїдоказів на підтвердження додаються)
Даний житловий будинок, в якому розташована службова квартира, з 2016 року було надано у тимчасове користування члену Релігійної організації ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (терміном на 1 рік, де кожен наступний рік Релігійна організація мала погоджувати його проживання), з яким згодом стала проживати - ОСОБА_10 без реєстрації місця проживання та їх спільна донька - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У 2022 році, з часу повномасштабного вторгнення росії на територію України, ОСОБА_7 , фактично не проживав за вказаною адресою, невідомо куди зник з установчими документами релігійної організації, не брав участі у діяльності Релігійної організації, у зв`язку з цим його було виключено з членів Релігійної організації і постало питання про зняття з реєстрації місця проживання його та доньки з подальшим звільненням займаного ними приміщення.
Саме з метою усунення перешкод у користування власником своїм майном, з огляду на те, що власник має намір на свій розсуд розпорядитися житловим будинком, фактично було ухвалено рішення про зняття з місця реєстрації ОСОБА_7 і ОСОБА_8 .
У травні 2023 року керівник Релігійної організації «Релігійна громада Церква Христова в м. Чернівці», в інтересах релігійної громади, подав заяву до центру надання адміністративних послуг, про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_7 та його доньку - ОСОБА_8 
Великокучурівська сільська рада Чернівецької області, як державний реєстратор, відповідно до ст. 18 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" здійснила зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_7 та йогу доньку, про що повідомила вищевказаних осіб за місцем реєстрації їх місця проживання.
Також зазначила, шо Релігійна ораганізанія «Релігійна громада Церква Христова в м. Чернівці» не надавала дозволу на реєстрацію та не приймала рішення на Загальних зборах громади, щодо реєстрації місця проживання - позивача та його доньки ОСОБА_8 .
Позивач не надав суду жодного документа на підтвердження того, що він займав спірне приміщення як власник житлового будинку і його дружина та донька є співвласниками спірного майна або членами сімї власника.
На час дарування житлового будинку і земельної ділянки у 2009 році позивач перебував у іншому шлюбі з іншою жінкою і у договорі дарування є згода на дарування спірного майна з її боку, як передбачено чинним законодавством.
Всі подальші дії щодо користування житловим будинком і його проживання з членами його нової родини відбувалися вже у той період, коли власником стала релігійна організація і здійснювала всі обов`язки та права власника майна, а саме утримувала майно за власний кошт, здійснювала всі необхідні платежі. ОСОБА_13 як користувач приміщення оплачував тільки комунальні платежі і то несистематично і тільки в частині користування житлового будинку як службовою квартирою для члена церкви.
Позивач проживав у спірному майні не як власник майна, а мав право тільки на тимчасове користування майном як проповідник церкви та її член.
Позивач не надав доказів безпосереднього звернення до відповідача для укладання договору сервітуту в добровільному порядку.
На підставі вищевикладеного просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог за безпідставністю.
До закінчення підготовчого судового засідання представник позивача подав клопотання про зупинення провадження по справі, в якому зазначив, що ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 09 вересня 2025 року було відкрито провадження по справі № 600/3214/24-а за апеляційною скаргою ОСОБА_10 на ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 04 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_10 до Великокучурівської сільскьої ради про визнання дій незаконними та зобовязаня вчинити дії. Предметом даної апеляційної скарги є зокрема визнання рішень і дій Великокучурівської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області щодо зняття з реєстрації ОСОБА_8 незаконними та суттю апеляційної скарги є також право користування ОСОБА_8 будинком АДРЕСА_1 , який належить «Релігійна громада Церква христова в м. Чернівці».
В рамках розгляду даної справи предметом спору є встановлення сервітуту та визнання права користування ОСОБА_12 спірним будинком по АДРЕСА_1 . Таким чином у випадку визнання за ОСОБА_12 визнання рішень і дій Великокучурівської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області щодо зняття з реєстрації ОСОБА_8 незаконними право користування спірним будинком суттєво вплине на підстави для задоволення даного позову. 
На підставі вищевикладеного просив провадження у даній справі до набрання законної сили постанови апеляційного суду по справі № 600/3214/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_10 на ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 04 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_10 до Великокучурівської сільскьої ради про визнання дій незаконними та зобов`язаня вчинити дії зупинити .
Представник відповідача ОСОБА_1 надіслала заперечення щодо зупинення провадження по справі.

Ухвалою суду від 15.09.2025 року зупинено провадження по справі за позовом ОСОБА_7 , ОСОБА_8 до Релігійної організації «Релігійна громада Церква Христова в м.Чернівці», третя особа що не заявляє самостійних вимог Орган опіки та піклування Великокучурівської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області, про визнання права користування та встановлення сервітуту до набрання законної сили судовим рішенням в справі №600/3214/24-а за апеляційною скаргою ОСОБА_10 на ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 04 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_10 до Великокучурівської сільської ради про визнання дій незаконними та зобовязаня вчинити дії.

Ухвалою суду від 02.02.2026 року провадження у справі за позовом ОСОБА_7 , ОСОБА_8 до Релігійної організації «Релігійна громада Церква Христова в м.Чернівці», третя особа що не заявляє самостійних вимог Орган опіки та піклування Великокучурівської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області, про визнання права користування та встановлення сервітуту поновлено та призначено до розгляду.

Представник позивача ОСОБА_9 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та в наданих судових дебатах зазначив, що позивач отримав у власність земельну ділянку ще у 2004 році. Протягом 2006-2008 років саме він, як фізична особа та законний власник ділянки, виступав замовником та безпосереднім реалізатором будівництва житлового будинку. Дозвіл на виконання будівельних робіт від 04.09.2006 року, акти прийому виконаних робіт, договори на технічне обслуговування систем та акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 27.05.2008 року — усі ці фундаментальні правовстановлюючі документи були оформлені виключно на ім`я ОСОБА_7 .
Відтак, вселення позивача у новозбудований житловий будинок у 2008 році відбулося не на підставі якихось дозволів чи протоколів третіх осіб, а на підставі реалізації його абсолютного права власності (стаття 319 Цивільного кодексу України). Лише у липні 2009 року, будучи членом та керівником Релігійної організації «Релігійна громада Церква Христова в м. Чернівці», позивач, керуючись духовними мотивами та довірою до громади, уклав договори дарування, за якими безоплатно передав 1/2 частки житлового будинку та земельної ділянки у власність відповідача. Цей юридичний факт має критичне значення: відповідач не набував майно на ринкових умовах, не сплачував за нього коштів, а отримав його в дар від особи, яка вже проживала в ньому і продовжувала проживати після укладення правочину. 
У 2016 році позивач уклав шлюб із ОСОБА_10 , і в цьому ж будинку народилася їхня спільна донька — ОСОБА_11 . Дитина від народження була інтегрована в це середовище, була офіційно зареєстрована за адресою будинку і ніколи не знала іншого дому. Безперервне обслуговування будинку, сплата комунальних платежів та утримання майна здійснювалися позивачем протягом понад п`ятнадцяти років.
Матеріалами справи доведено, що відповідач ініціював дії, спрямовані на повне позбавлення позивачів права на житло. Відповідач одноосібно та протиправно зняв з реєстрації позивача та його дитину у травні 2023 року. Більше того, у провадженні Сторожинецького районного суду перебуває інша цивільна справа (№723/3210/23), в якій ця ж сама релігійна організація позивається до сім`ї' ОСОБА_14 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом їхнього примусового виселення без надання іншого житла.
Відповідач отримав будинок безкоштовно. Позивач, який цей будинок збудував і подарував, тепер разом з дитиною опинився під загрозою безпритульності, Задоволення потреби позивачів у житлі об`єктивно не може бути здійснене іншим способом, оскільки іншого житла у них немає. Відтак, встановлення сервітуту за рішенням суду є єдиним законним, ефективним та гуманним способом вирішення цього конфлікту, який захистить сім`ю від свавілля і не позбавить релігійну громаду права власності (вони залишаться власниками і зможуть користуватися залом для зібрань).
Просив суд позовні вимоги ОСОБА_7 , який діє у своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_8 — задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні вказала, що даний позов є безпідставним, незаконним і таким, що не підлягає задоволенню.

Представник відповідача ОСОБА_1 в судовому засіданні вказала, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявності передбачених законом підстав для задоволення заявлених вимог та в наданих судових дебатах зазначила, що матеріалами справи підтверджено, що власником спірного житлового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , з 2009 року є Релігійна організація «Релігійна громада Церква Христова в м. Чернівці». Саме відповідач як власник майна протягом багатьох років здійснював утримання нерухомості, ніс витрати щодо її збереження, сплачував обов`язкові платежі та реалізовував усі права власника, гарантовані Конституцією України та Цивільним кодексом України. При цьому позивач ніколи не був власником спірного майна у період виникнення спірних правовідносин. Встановлено, що після передачі житлового будинку та земельної ділянки у власність релігійної організації у 2009 році позивач отримав лише право тимчасового користування частиною приміщення як проповідник та член релігійної громади. Таке користування мало службовий та похідний характер, було пов`язане виключно з виконанням ним функцій проповідника церкви та не створювало жодного самостійного речового права на спірне майно.
Позивач не надав суду жодного належного доказу того, що він або члени його сім`ї набули право користування житлом як члени сім`ї власника майна у розумінні статті 405 ЦК України. У матеріалах справи відсутні будь-які належні докази того, що позивач звертався до відповідача з пропозицією укласти договір сервітуту та отримав відмову. 
Просила суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_6 в судовому засіданні підтримав позицію представників відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , просив суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в судовому засіданні підтвердили факт проживання позивача у спірному майні не як власник майна, а як проповідника церкви та її член, який мав право тільки на тимчасове користування майном. 

Розглянувши цивільну справу та проаналізувавши подані до суду сторонами та витребувані судом докази, суд встановив наступні фактичні обставини справи і відповідні правовідносини.
Так судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на праві приватної спільної сумісної власності належав житловий будинок із залом для релігійних зібрань, що в АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, яке видане Великокучурівською сільською радою 29.07.2008 року. Право власності на підставі вказаного свідоцтва зареєстровано Чернівецьким комунальним обласним бюро технічної інвентаризації 31 липня 2008 року.
Вказаний об`єкт нерухомості – житловий будинок із залом для релігійних зібрань є єдиним цілісним об`єктом і складається із будівлі для релігійних зібрань літ «А» та житлового будинку літ. «Б». Частки між співласниками не визначались.
Крім цього ОСОБА_7 та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належала також і земельна ділянка, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0873 га на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧВ № 094239, кадастровий номер 7324582000010010398.
23 липня 2009 року, ОСОБА_7 та ОСОБА_3 використовуючи свої правомочності власників уклали договір дарування житлового будинку та подарували, а Релігійна організація Церква Христова в м. Чернівці прийняла в дар житловий будинок із залом для релігійних зібрань.
Згідно зазначеного договору сторони ствердили, що фактична передача житлового будинку із залом для релігійних зібрань від дарувальників до Релігійної організації Церква Христова в місті Чернівці відбулася до укладення цього договору, а дарувальники крім цього засвідчили, що вказане майно нікому іншому не продание, не подароване і в спорі та під забороною не перебуває.
Договір дарування житлового будинку із залом для релігійних зібрань підписаний сторонами та посвідчений приватним нотаріусом Сторожинецького районного нотаріального округу Чернівецької області Коржан В.Д. та зареєстровано в реєстрі за № 2378.
Цього ж числа (23.07.2009 року) ОСОБА_7 та ОСОБА_3 подарували Релігійній організації Церква Христова в місті Чернівці земельну ділянку площею 0,0873 га, яка їм належала.
Спору, щодо особистого підписання вказаних договорів дарування між сторонами не існує, як не існує і спорів щодо належності дарувальникам подарованих ними об`єктів нерухомості.
Згідно правил визначених статтею 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (стаття 717 ЦК України).
Згідно ч.2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Правилами ст. 727 ЦК України визначено, що дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей у випадках які зазначені у вказаній статті, на жодну із яких позивач не посилається.
Нормами Цивільного Кодексу про правочини визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. (ст. 202 ч. 1 ЦК України).
Згідно вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша). Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина друга). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя). Правочин має бути спрямований на реальнее настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п`ята).
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
При цьому судом встановлено, що ніяких двох житлових будинків в описі об`єкта нерухомості ні в свідоцтві про право власності, ні у витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, ні в договорі дарування , а ні в схематичних позначеннях цього об`єкту нерухомості - не зазначено.
Тобто судом безсумнівно встановлено, що об`єкт нерухомості значиться як один об`єкт нерухомості - житловий будинок із залом для релігійних зібрань та складається із будівлі для релігійних зібрань літ «А» площею 209,10 кв.м. та із житлового будинку літ. «Б», площею 164,30 кв.м.
Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтиовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказів наявності помилки, тобто неправильного сприйняття ОСОБА_7 предмета договору дарування, яке вплинуло на його волевиявлення за відсутності якої, за обставинами справи можна вважати, що правочин не був би укладеним, суду не надано.
Судом встановлено, що ОСОБА_7 так як і інший співвласник житлового будинку із залом для релігійних зібрань ОСОБА_3 , розумів, що він дарує релігійній організації Церква Христова в м.Чернівці саме той об`єкт яким він володів і його волевиявлення, як і волевиявлення іншого співвласника цього об`єкта, було вільним і безпомилковим.
Обидва співвласники, дарувальники були проповідниками вказаної Церкви і їх воля до того ж відповідала волі прихожан цієї Церкви, які спільно, за спільні кошти і пожертви, будували єдиний об`єкт нерухомості під назвою - «Житловий будинок із залом для релігійних зібрань». 
Згідно ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Таким чином для доказування цієї обставини або підстави визнання правочину недійсним, позивач зобов`язаний був би надати докази що одна із сторін правочину, а саме інший дарувальник ОСОБА_3 чи релігійна організація Церква Христова в м. Чернівці, як обдаровувана особа, впливали на волевиявлення ОСОБА_7 шляхом заперечення певних обставин чи замовчування їх існування. 
Таких доказів суду не надано. Більше того інший співвласник, представник відповідача - ОСОБА_3 і в суді також підтвердив своє бажання та і волю ОСОБА_7 на передачу побудованого об`єкту і земельної ділянки законному власнику - Релігійній організації «Релігійна громада Церква Христова в м. Чернівці».
Впливу (обману) на ОСОБА_7 зі сторонни представника релігійної організації ОСОБА_15 , який був обраний членами релігійної організації саме для підписання договору дарування, судом не встановлено.
В суді вказані обставини не знайшли підтвердження ні в показаннях представників сторін по справі, ні в поясненнях свідків.
Належними та допустимими доказами у справі, показами свідків: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які надали пояснення суду, було доведено той факт, що позивач користувався спірним майном тільки як проповідник церкви у період здійснення своєї діяльності у Релігійній організації , до керівника церкви не звертався з проханням про встановлення сервітуту та не пояснив судові чому Релігійна організація як власник майна зобов`язана надати йому безоплатно та безтерміново у користування житло .
Крім того, позивач не довів необхідності встановлення сервітуту саме як єдиного способу захисту свого права. Сервітут за своєю правовою природою є винятковим обмеженням права власності і може застосовуватись лише тоді, коли потреби особи неможливо задовольнити іншим способом. Жодних доказів існування таких обставин суду не подано.
КГС ВС визначив обов`язкові передумови встановлення сервітуту за рішенням суду . Обов`язковими передумовами для встановлення сервітуту за рішенням суду повинні бути: звернення зацікавленої особи до власника земельної ділянки з пропозицією щодо встановлення сервітуту на умовах, що є ідентичними надалі заявленим у позові; наявність обставин, що унеможливлюють користування майном позивача в інший спосіб, ніж через встановлення сервітуту. 
Оскільки сервітут - це право обмеженого користування чужим майном (земельною ділянкою), то потреба у встановленні сервітуту виникає в тих випадках, коли особа не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом. Договір про встановлення сервітуту має бути направлений на реалізацію зазначеної потреби і слугувати цілі, за якої нормальне використання своєї власності неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. Отже, потреби, які можуть бути задоволені за рахунок користування чужим майном шляхом встановлення сервітуту, повинні мати характер вимушених та/або неминучих. Такий висновок зробила колегія суддів Касаційного господарського суду у складі ВС в постанові від 19 листопада 2025 року у справі № 902/1257/24.
Таким чином жодних підстав для визнання права користування та встановлення сервітуту, судом не встановлено.
До того ж позивач не надав суду жодних доказів його звернення до правоохоронних органів з приводу обману, психологічного тиску, вимагання зі сторони членів общини, проповідників чи інших осіб.
Суд знаходить, що всі докази, в тому числі показання свідків, які надані на підтвердження здійснення будівництва ОСОБА_7 спірного житлового будинку із залом для релігійних, зібрань не є доказами на підтвердження предмета позову, а відповідно вказані докази до уваги не приймаються.

Керуючись ст.ст. 76, 81, 83, 89, 158, 229, 246, 264, 352 ЦПК України та на підставі ст.ст. 202-204, 229, 230, 319, 717, 719, 727 ЦК України, суд

У Х В А Л И В:
В задоволенні позовних вимог  ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 в особі представника позивача ОСОБА_9 до Релігійної організації "Релігійна громада Церква Христова в м.Чернівці", представники відповідача : Мельник Олена Іванівна, Мельник Степанія Георгіївна, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Орган опіки та піклування Великокучурівської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області про визнання права користування та встановлення сервітуту відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 12 червня 2026 року.

СУДДЯ: