КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/8316/2026

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 757/10036/24-ц

23 квітня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.
суддів - Кирилюк Г.М. 
- Рейнарт І.М.
при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Друченка Артема Юрійовича на рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Хайнацького Є.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору,   ОСОБА_5 , Приватного нотаріуса Одеського нотаріального округу Фролової Руслани Валеріївни, про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння,-

в с т а н о в и в:

У лютому 2024 року ОСОБА_6  звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору,  ОСОБА_5 , Приватного нотаріуса Одеського нотаріального округу Фролової Руслани Валеріївни, про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння
Позовні вимоги обгрунтовував тим, що 15 вересня 2016 року він придбав у ОСОБА_7 житловий будинок, розташований на земельній ділянці, площею - 0,0797 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер - 8000000000:82:312:0040, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_8 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ №011768, виданого 7 листопада 2011 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) на підставі рішення Київської міської ради від 24 грудня 2009 року, №1039/3108, Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №02-7-01766. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1026677680000.
22 грудня 2016 року між ним, як іпотекодавцем, та ОСОБА_3 , як іпотекодержателем, укладено договір іпотеки відповідно до якого, для забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань перед іпотекодержателем, що виникають із договору позики грошових коштів, посвідченого 22 грудня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лукасевич Л.М., за реєстровим №5463, укладеного між ОСОБА_3 та ним, ОСОБА_1 , за умовами якого іпотекодавець зобов`язаний до 22 грудня 2019 року повернути іпотекодержателю грошові кошти в розмірі  260 000,00 грн (двісті шістдесят тисяч) гривень 00 копійок, зареєстрований в реєстрі за №5464.
Відповідно до пункту 1.2. вказаного договору іпотеки, іпотекодавець передає, а іпотекодержатель приймає в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок літ. «Г», загальною площею 264,60 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_2. Предмет іпотеки залишається у володінні іпотекодавця (пункт 1.5. договору).
10 листопада 2017 року між ним та ОСОБА_3 укладено додатковий договір до договору іпотеки, яким було змінено п.1.1. договору іпотеки та змінено строк повернення грошових коштів до 01 грудня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за №1009.
Позивач зазначав, що 01 грудня 2017 року він повернув ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 260 000,00 (двісті шістдесят тисяч) гривень. Після отримання коштів    ОСОБА_9 мала надати нотаріусу заяву про припинення обтяження нерухомого майна іпотекою, але станом на листопад 2019 року вона не виконала свого зобов`язання та заяву про припинення обтяження нерухомого майна іпотекою не подала.
12 листопада 2019 року він, з метою недопущення порушення свого права власності на будинок, подав приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Войтовському Валентину Сергійовичу заяву щодо заборони вчинення реєстраційних дій відносно житлового будинку АДРЕСА_2 . Заява була зареєстрована нотаріусом та внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за номером 36894681 на підставі пункту 1 статті 25 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
18 листопада 2019 року за його заявою нотаріусом здійснено пошук довіреностей в Єдиному реєстрі довіреностей та встановлено, що 03 жовтня 2016 року ним видано довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лукасевич Л.М. та внесену до реєстру за №4065, згідно з якою  ОСОБА_2 у, який є сином  ОСОБА_3 , ним надавалось право на відчуження, передачу в оренду та іпотеку вказаного будинку.
Станом на 18 листопада 2019 року він не пам`ятав про видачу ним ОСОБА_2 удовіреності з правом відчуження будинку у 2016 році, оскільки минуло вже 3 роки. Наміру продавати будинок у листопаді 2019 року він не мав, про що неодноразово повідомляв  ОСОБА_2 у. 18 листопада 2019 року він відкликав вказану вище довіреність.
Пізніше з Інформаційної довідки щодо будинку він дізнався, що 15 листопада 2019 року  ОСОБА_2 було відчужено будиноквід його імені на підставі довіреності, всупереч його волі, та за наявності заяви про заборону вчинення реєстраційних дій, яку він не відкликав. Повноважень  ОСОБА_2 згідно довіреності від 03.10.2016 року на відкликання заборони він також не надавав. Тобто, ОСОБА_2 перевищив свої повноваження за довіреністю та незаконно відкликав його заяву від 12 листопада 2019 року щодо заборони вчинення реєстраційних дій відносно будинку.
Після цього, того ж дня, 15 листопада 2019 року, ОСОБА_2 , діючи незаконно від його імені, уклав з  ОСОБА_11 договір купівлі-продажубудинку АДРЕСА_2 , зареєстрований за №2269, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Фроловою Р.В.
Зазначений правочин він не схвалював, грошових коштів від продажу свого будинку він не отримував. Отже,  ОСОБА_2 , як його представник за довіреністю від 03.10.2016 року, продаючи вище вказаний будинок ОСОБА_4 , усвідомлював, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та свідомо допускав настання несприятливих наслідків для власника будинку.
Також, в той самий день, 15 листопада 2019 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу цього ж житлового будинку, зареєстрований в реєстрі за №2270, посвідчений тим самим приватним нотаріусом ОМНО Фроловою Р.В.
Позивач вказував що, вчиняючи спірні правочини після внесення ним особисто заборони на вчинення реєстраційних дій та, скасовуючи цю заборону, ОСОБА_2 фактично підмінивйого волевиявлення своїм власним, а послідовність дій   ОСОБА_2 щодо переоформлення будинку свідчить про наявність у нього зловмисної домовленості щодо протиправного позбавлення його, позивача, права власності на будинок таузгодження його дій зі своєю матір`ю ОСОБА_3 та посередником - ОСОБА_4 .
Внаслідок реалізаціїзловмисної домовленості ОСОБА_2 з матір`ю ОСОБА_3 , за сприяння посередника   ОСОБА_12 , яка полягала у вчиненні правочину у власних інтересах, а не в його ( довірителя) інтересах, йому завдано майнової шкоди, а саме він був позбавлений права власності на будинок.
Відсутність його волевиявлення на укладення вказаного договору купівлі-продажу будинку та подальшого схвалення ним правочину свідчить про відсутність однієї із необхідних засад чинності правочину, що є підставою для визнання недійсним вчиненого таким представником правочину.
В силу частини 1 статті 388 ЦК України, враховуючи те, що належне йому нерухоме майно (будинок) вибув з його володіння, як власника, не з його волі, наявні підстави для витребування належного йому майна від особи, яка є останнім його набувачем,  ОСОБА_3 .
Щодо строку звернення до суду позивач зазначав, що загальна позовна давність тривалістю у три роки є продовженою на період дії в Україні воєнного стану.
З урахуванням наведених обставин, уточнивши позовні вимоги на підставі заяви від 29 березня 2024 року, позивач  ОСОБА_6  просив суд:
визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_2 від 15 листопада 2019, укладений між ОСОБА_1 , від імені та інтересах якого діяв представник ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Русланою Валеріївною, зареєстрований за № 2269;
витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 (адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь    ОСОБА_13 (адреса реєстрації:      АДРЕСА_4 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) житловий будинок АДРЕСА_2 , який розташований на земельній ділянц,і площею 0,0797 га, кадастровий номер 8000000000:82:312:0040, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 08 грудня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Одеського нотаріального округу Фролової Руслани Валеріївни, про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння, залишено без задоволення. 
Не погоджуючись із таким рішення суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Друченко Артем Юрійовичподав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 грудня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі:
визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_2 від 15.11.2019 року, укладений між ОСОБА_1 , від імені та інтересах якого діяв представник ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Русланою Валеріївною, зареєстрований за № 2269;
витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 (адреса реєстрації:    АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь    ОСОБА_13 (адреса реєстрації:    АДРЕСА_4 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) житловий будинок АДРЕСА_2 , розташований на земельній ділянці, площею 0,0797 га, кадастровий номер 8000000000:82:312:0040, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для вирішення спору.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які сторона позивача посилалась в обгрунтування своїх вимог.
Зазначає, що ні відповідачем ОСОБА_2 , ні приватним нотаріусом КМНО Лукасевич Л.М. на вимогу суду першої інстанції не надано копію довіреності від 03.10.2016 року та не повідомлено суд першої інстанції про причини неможливості її подання.
А тому, у даному випадку, ризик настання негативних наслідків внаслідок ненадання відповідачем ОСОБА_2 довіреності від 03.10.2016 року має нести саме останній, у якого вона наявна, а не позивач, у якого вона відсутня, та який вчинив усіх необхідних дій з метою її отримання.
При цьому, рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, а має бути підкріплене достовірними доказами.
У порушення нормматеріального та процесуального  права суд першої інстанції, за відсутності у матеріалах справи будь-яких доказів, у тому числі довіреності від 03.10.2016року, дійшов висновку, що у відповідача ОСОБА_2 були наявні повноваження, як на відчуження від імені позивача житлового будинку  АДРЕСА_2 за власною ціною та власним розсудом, так і на відкликання поданої позивачем заяви про заборону вчинення реєстраційних дій відносно  вказаного житлового будинку, хоча при цьому суд не досліджував зміст довіреності від 03.10.2016 року через її відсутністьв матеріалах справи.
Не враховано судом першої інстанції також те, що у довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчиняти представнику, при цьому зазначені дії мають бути правомірними, конкретними та здійсненими (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12.12.2025 у справі №357/1582/23), та у відповідності до ч. 3 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
Однак, договори купівлі-продажу від 15.11.2019 року були укладені відповідачем ОСОБА_2 поза межами його повноважень, явно у своїх інтересах та в інтересах своєї матері ОСОБА_3 .
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача  ОСОБА_2 адвокат Тригуб Андрій Юрійович просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 грудня 2025 року - без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції, проаналізувавши наявні у справі докази, дійшов обґрунтованого висновку, що позивач не довів суду, що оспорюваний договір купівлі-продажу житлового будинку був укладений ОСОБА_2 на невигідних для ОСОБА_1 умовах і такий договір суперечить інтересам останнього, як і не надано доказів розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного щодо укладення такого договору, що могло б вказувати на настання наслідків, які неприйнятні для позивача, як довірителя.
Зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що саме позивачем не доведено відсутність у ОСОБА_2 повноважень на вчинення дій та правочинів, про які йшлося у позові.
При цьому, зміст довіреності ОСОБА_1 був наведений самим позивачем у додатках до позовної заяви, а саме, у світлинах фрагментів довіреності від 03.10.2016 року, які за власними твердженнями позивача, йому раніше надіслала приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лукасевич Л.М.
Звертає увагу суду на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу житлового будинку був укладений від імені ОСОБА_1 представником ОСОБА_2 15 листопада 2019 року, тоді як ОСОБА_1 подав приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Зубковій О.Л. заяву про скасування довіреності від 03.10.2016 року лише 18 листопада 2019 року.
Отже, з огляду на вимоги статті 248 ЦК України (якою визначені підстави припинення представництва за довіреністю) станом на день укладення оспорюваного договору купівлі-продажу будинку 15 листопада 2019 року жодна із наведених у законі підстав припинення представництва - не настала та довіреність на ім`я ОСОБА_2 була чинною. Ця довіреність ОСОБА_1 не оспорювалася, у встановленому законом порядку судом недійсною не визнавалась.
Як наслідок, відповідно до положень статті 249 ЦК України, права та обов`язки ОСОБА_1 щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником, зберігають чинність для нього.
Щодо висновків суду першої інстанції про відсутність «зловмисної домовленості» ОСОБА_2 з ОСОБА_4 та ОСОБА_3  сторона відповідача зазначає, що у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2022 року у справі № 161/20878/19 вказано, що для задоволення позову за статтею 232 ЦК України має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину.
Однак, позовна заява ОСОБА_1 не містила будь-яких доводів та доказів наявності змови та отримання будь-якої вигоди у ОСОБА_4 . Посилання на такі докази відсутні також і в апеляційній скарзі представника позивача ОСОБА_1
Не оспорював позивач та не висловлював будь-якої незгоди із ціною, за якою був проданий спірний будинок (1 209 500 грн). Отже, позовна заяви не містить доводів про виникнення негативних наслідків для довірителя та незгоди його з такими наслідками.
Таким чином, дві з трьох обов`язкових ознак правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою, відповідно до статті 232 ЦК України, в даному спорі - були відсутні.
Щодо родинних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 сторона зазначає, що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2019 року у справі N 554/10202/13-ц у схожих правовідносинах було сформовано висновок, за яким укладення договору купівлі-продажу у ситуації коли від імені продавця діє представник (мати відповідача), саме по собі не свідчить, що наявна зловмисна домовленість представника із іншою стороною - покупцем (син представника). Подібний правовий висновок був підтриманий також у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року у справі № 504/3085/20.
При цьому, за обставинами цієї справи вказані особи ОСОБА_3 та  ОСОБА_2 не були сторонами одного і того ж договору купівлі-продажу спірного будинку, а ОСОБА_2 не укладав 15.11.2019 року будь-яких договорів купівлі-продажу із ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1 .
Отже, факт родинних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не мав самостійного правового значення у даній справі.
Доводи ОСОБА_1 про відсутність у нього наміру продавати спірний будинок сторона відповідача вважає суперечливими та такими, що спростовуються його поведінкою.
Так, про наявність наміру ОСОБА_1 на продаж будинку вказує перебування у представника ОСОБА_2 оригіналів правовстановлюючих документів на цей будинок на час укладення оспорюваного договору від 15.11.2019 року. У період з 2016 року (видача довіреності) по 2019 рік (укладення договору купівлі-продажу)   ОСОБА_1 не звертався до відповідних органів державної влади із заявами про втрату правовстановлюючих документів на спірний будинок та про видачу їх дублікатів.
При цьому, як видно із матеріалів справи, місце проживання ОСОБА_1 зареєстроване за іншою адресою, а не у спірному будинку. Також у період 2016-2024 років ОСОБА_1 не звертався до суду із вимогами про його вселення до спірного будинку або виселення з нього будь-яких інших осіб.
Що ж стосується доводів позивача щодо подання ним заяви від 12.11.2019 року про внесення запису до ДРРПНМ про заборону вчинення реєстраційних дій щодо житлового будинку АДРЕСА_2 , то, на переконання сторони відповідача, суд першої інстанції навів достатні висновки для їх відхилення.
Судом першої інстанції враховано, що у вказаній заяві ОСОБА_1 не вказував про відсутність у нього бажання продати спірний будинок. Також, подаючи вказану заяву, позивач не відкликав довіреності, виданої ним на ім`я ОСОБА_2 03.10.2016 року.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у ОСОБА_2 були достатні правові підстави для ініціювання вилучення із ДРРПНМ запису про заборону вчинення реєстраційних дій, які були внесені за заявою ОСОБА_1 від 12.11.2019року, оскільки таке вилучення відповідало інтересам останнього, який повернув борг у повному обсязі       ОСОБА_14 та яка, подавши нотаріусу заяву від 15.11.2019 року засвідчила повне виконання ОСОБА_1 зобов`язань за договором іпотеки та договором позики грошових коштів, у зв`язку із чим просила припинити обтяження майна.
Таким чином, факт складання заяви ОСОБА_1 від 12.11.2019 року про внесення запису до ДРРПНМ про заборону вчинення реєстраційних дій щодо житлового будинку АДРЕСА_2 , на думку сторони відповідача,не свідчить про будь-які дефекти оспореного договору купівлі-продажу будинку.
У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_1 адвокат Друченко Артем Юрійович підтримав доводи апеляційної скарги та просив скаргу задовольнити. 
Представник відповідача  ОСОБА_2 адвокат Тригуб Андрій Юрійович просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та треті особи ОСОБА_15 , Приватний нотаріус Одеського нотаріального округу Фролова Руслана Валеріївна в судове засідання, призначене судом апеляційної інстанції, не з?явились. Про день та час слухання справи вказані учасники справи повідомлявся судом апеляційної інстанції у встановленому законом порядку.
З урахуванням вжитих судом апеляційної інстанції заходів щодо належного та завчасного повідомлення учасників справи, у тому числі відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_15 , Приватного нотаріуса Одеського нотаріального округу Фролової Руслани Валеріївни про розгляд справи, колегія суддів апеляційного суду, керуючись положеннями вимог статті 128, 130, 372 ЦПК України, вважає, що неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому вважає можливим слухати справу у відсутності відповідачів  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_15 , Приватного нотаріуса Одеського нотаріального округу Фролової Руслани Валеріївни.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, які з?явилися в судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 15 вересня 2016 року  ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_7 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , розташований на земельній ділянці, площею - 0,0797 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер - 8000000000:82:312:0040, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_8 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ №011768, виданого 7 листопада 2011 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) на підставі рішення Київської міської ради від 24 грудня 2009 року, №1039/3108, Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди земля за №02-7-01766. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1026677680000 (а.с. 17-20 том 1).
03 жовтня 2016 року ОСОБА_1 видав на ім`я ОСОБА_2 довіреність з питань, пов`язаних з розпорядженням (продажем, обміном, передачею в оренду, іпотеку в забезпечення його зобов`язань тощо) належного йому на праві приватної власності нерухомого майна, а саме: житлового будинку, який розташований за адресою:  АДРЕСА_2 , строком до 03 жовтня 2021 року. Зазначена довіреність посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лукасевич Л.М. за реєстровим № 4065.
Факт видачі вказаної довіреності підтверджується витягом із Єдиного реєстру довіреностей від 16 лютого 2024 року (а.с. 27 том 1).
22 грудня 2016 року між     ОСОБА_1 ем, як іпотекодавцем, та ОСОБА_3 , як іпотекодержателем, укладено договір іпотеки, на забезпечення виконання іпотекодавцем зобов?язань перед іпотекодержателем, що виникають із договору позики грошових коштів, посвідченого 22 грудня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лукасевич Л.М. за реєстровим № 5463, укладеного між  ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , за умовами якого іпотекодавець зобов`язаний до 22 грудня 2019 року повернути іпотекодержателю грошові кошти в розмірі 260 000,00 грн. Цей договір нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 5464. Заборона на відчуження житлового будинку до припинення іпотеки зареєстрована в реєстрі №5465 (а.с. 21-23 том 1).
Відповідно до умов вказаного договоруіпотеки, іпотекодавець передає, а іпотекодержатель приймає в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок літ. «Г», загальною площею 264,60 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_2 - пункт 1.2. договору. Предмет іпотеки залишається у володінні іпотекодавця (пункт 1.5. договоруіпотеки).
10 листопада 2017 року між  ОСОБА_1  та ОСОБА_3 укладено додатковий договір до договору іпотеки, яким було змінено п.1.1. договору іпотеки та змінено строк повернення грошових коштів до 01 грудня 2017 року. Цей договір нотаріально посвідчений тазареєстрований в реєстрі за №1009 (а.с. 24 том 1).
12 листопада 2019 року ОСОБА_1 подав приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Войтовському Валентину Сергійовичу заяву про заборону вчинення реєстраційних дій щодо будинку АДРЕСА_2 . Заява була зареєстрована нотаріусом та внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за номером 36894681, на підставі пункту 1 статті 25 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (а.с. 25, 26 том 1).
15 листопада 2019 року   ОСОБА_3 аподала приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Фроловій Р.В. заяву, в якій повідомила про виконання  ОСОБА_1 договору позики від 22 грудня 2016 року, зареєстрованого за № 5463, та просила нотаріуса здійснити державну реєстрацію припинення обтяження нерухомого майна іпотекою в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та зняти заборону відчуження з об`єкта нерухомого майна, а саме: з житлового будинку, розташованого за адресою:   АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_1  (а.с. 31 том 1).
Того ж дня, 15 листопада 2019 року,  ОСОБА_2 , діяючи від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності від 03 жовтня 2016 року, відкликав подану  ОСОБА_1  заяву про заборону вчинення реєстраційних дій відносно житлового будинку АДРЕСА_2 від 12 листопада 2019 року, у зв`язку із тим, що обставини, що зумовили звернення  ОСОБА_1  із такою заявою, відпали (а.с. 31 том 1).
15 листопада 2019 року  ОСОБА_2 , діяючи від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності від 03 жовтня 2016 року, від імені та в інтересах  ОСОБА_1 , як продавця, уклав із ОСОБА_4 , як покупцем, договір купівлі-продажу згідно якого ОСОБА_1 передав у власність, а ОСОБА_4 прийняла у власність житловий будинок, який знаходиться за адресою:  АДРЕСА_2 .Цей договір нотаріально посвідчений Приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Фролової Русланою Валеріївноюта зареєстрований в реєстрі 2269 (а.с. 35-36 том 1).
Цього ж дня, 15 листопада 2019 року, Приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Фролової Русланою Валеріївноюпосвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 2270 договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець), за яким ОСОБА_4 передає у власність, а ОСОБА_3 приймає у власність житловий будинок за адресою:  АДРЕСА_2 і сплачує за нього обумовлену грошову суму на умовах встановлених цим договором (а.с. 33-34 том 1).
18 листопада 2019 року ОСОБА_1 подав приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Зубковій О.Л. заяву про скасування довіреності, посвідченої Лукасевич Л.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 03 жовтня 2016 року за реєстровим № 4065.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову  ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_2 та витребування вказаного майна з чужого незаконного володіння, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що позивач не довів, що оспорюваний договір купівлі-продажу житлового будинку був укладений ОСОБА_2 на невигідних для ОСОБА_1 умовах і такий договір суперечить інтересам останнього, як і не надано доказів розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного щодо укладення такого договору, що могло б вказувати на настання наслідків, які неприйнятні для позивача, як довірителя.
За встановлених судом обставин позивач наданою відповідачу ОСОБА_2 довіреністю від 03 жовтня 2016 року уповноважив останнього здійснити відчуження житлового будинку, який знаходиться за адресою:  АДРЕСА_2 , за ціною та власним розсудом ОСОБА_2 . 
ОСОБА_2 , як представник позивача (продавця) на підставі вказаної вище довіреності, діючи від імені та в інтересах ОСОБА_1 у передбачений законом спосіб та з дотриманням вимог закону, уклав договір купівлі-продажу житлового будинку, а тому підстав для визнання договору купівлі-продажу житлового будинку, суд не вбачав.
Надаючи ОСОБА_2 довіреність на право продажу житлового будинку, позивач продемонстрував свою волю напродаж іншій особі належного йому житлового будинку за визначеною ОСОБА_2 ціною, що унеможливлює витребування майна на підставі статті 388 ЦК України. 
Щодо обставини реєстрації 12 листопада 2019 року на підставі заяви  ОСОБА_1 заборони вчинення реєстраційних дій щодо спірного будинку, суд першої інстанції керувався тим, що за змістом вказаної заяви ОСОБА_1 повідомив державного реєстратора про те, що спірний будинок є предметом іпотеки та що між кредитором та боржником наявні спори щодо розміру та порядку повернення наявної заборгованості. Саме таким способом та необхідністю захисту його прав, як позичальника, він обґрунтував необхідність накладення заборони проведення будь-яких реєстраційних дій у відношенні житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .
Разом з тим, подавши нотаріусу заяву від 15 листопада 2019 року, кредитор (іпотекодержатель)  ОСОБА_3 засвідчила повне виконання ОСОБА_1 зобов`язань за договором іпотеки та за договором позики грошових коштів, у зв`язку із чим просила припинити обтяження майна.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що у   ОСОБА_2 , як представника   ОСОБА_16 відповідно до довіреності від 03 жовтня 2016 року, були підстави для ініціювання вилучення запису про заборону вчинення реєстраційних дій, які були внесені за заявою ОСОБА_1 від 12 листопада 2019 року, оскільки таке вилучення відповідало інтересам останнього.
Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає з наступних підстав.
Відповідно до положень статей 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За змістом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Фактичні обставини справи, встановлені судом, вказують на те, що позивач  ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 15 вересня 2016 року придбав житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , розташований на земельній ділянці, площею - 0,0797 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер - 8000000000:82:312:0040, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_8 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ №011768, виданого 7 листопада 2011 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) на підставі рішення Київської міської ради від 24 грудня 2009 року, №1039/3108, Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації права власності на землю та права постійного користування землею, договорів оренди землі за №02-7-01766. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1026677680000 (а.с. 17-20 том 1).
03 жовтня 2016 року ОСОБА_1 видав на ім`я ОСОБА_2 довіреність з питань, пов`язаних з розпорядженням (продажем, обміном, передачею в оренду, іпотеку в забезпечення його зобов`язань, тощо) належного йому на праві приватної власності нерухомого майна, а саме: житлового будинку, який розташований за адресою:  АДРЕСА_2 , строком до 03 жовтня 2021 року. Зазначена довіреність посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лукасевич Л.М. за реєстровим № 4065.
З метою забезпечення виконання умов зобов?язання щодо повернення грошових коштів до 01 грудня 2017 року, що виникають із договору позики грошових коштів від 22 грудня 2016 року, укладеного між  ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник), з урахуванням внесених змін до нього, останній передав позикодавцю в іпотеку нерухоме майно: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується договором іпотеки від 22 грудня 2016 року. Заборона на відчуження житлового будинку до припинення іпотеки зареєстрована в реєстрі №5465 (а.с. 21-23 том 1).
Сторонами не оспорюється, що ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_2 .
Матеріалами справи підтверджується, що до листопада 2019 року іпотекодержатель  ОСОБА_3 не подавала нотаріусу заяву про припинення обтяження нерухомого майна іпотекою у зв`язку з виконанням у повному обсязі зобов`язання ОСОБА_1 за договором позики. До цього часу заборона на відчуження житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 не була знята. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 власник житлового будинку   ОСОБА_6 , посилаючись на те, що між кредитором та боржником наявні спори щодо розміру та порядку повернення наявної заборгованості за договором, та з метою якнайшвидшого запобігання ризиків можливої втрати права власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1026677680000), внаслідок недобросовісних дій зацікавлених осіб в результаті яких право власності може незаконно перейти до третіх осіб, подав приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Войтовському Валентину Сергійовичу заяву щодо заборони вчинення реєстраційних дій стосовно житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , який належить йому на праві власності. Заява була зареєстрована нотаріусом та внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за номером 36894681, на підставі пункту 1 статті 25 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (а.с. 25, 26 том 1).
Надалі, в один день - 15 листопада 2019 року,   ОСОБА_3 та її син ОСОБА_2 звернулись до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Фролової Р.В. із заявами про вчинення нотаріальних дій. У поданій заяві   ОСОБА_3 (іпотекодержатель) просила нотаріуса здійснити державну реєстрацію припинення обтяження нерухомого майна іпотекою в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та зняти заборону відчуження з об`єкта нерухомого майна- житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , який належить   ОСОБА_1 . 
У поданій заяві до нотаріуса ОСОБА_2, діяючи від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності від 03 жовтня 2016 року, просив зареєструвати заяву ОСОБА_1 про відкликання заяви про заборону вчинення реєстраційних дій відносно житлового будинку АДРЕСА_2 (а.с. 31, 32 том 1).
Того ж дня, 15 листопада 2019 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В. посвідчено 2 (два) договори купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані в реєстрі під номерами 2269, 2270, за першим із них: ОСОБА_2 , діяючи від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності від 03 жовтня 2016 року, від імені та в інтересах  ОСОБА_1 , як продавець, уклав із ОСОБА_4 , як покупцем, договір купівлі-продажу, згідно якого  ОСОБА_1 передає у власність, а ОСОБА_4 приймає у власність житловий будинок, який знаходиться за адресою:  АДРЕСА_2 ; за другим договором - ОСОБА_4 передає у власність, а ОСОБА_3 приймає у власність житловий будинок за адресою:  АДРЕСА_2 і сплачує за нього обумовлену грошову суму на умовах встановлених цим договором (33-34, 35-36 том 1).
18 листопада 2019 року ОСОБА_1 подав приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Зубковій О.Л. заяву про скасування довіреності, посвідченої Лукасевич Л.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 03 жовтня 2016 року за реєстровим № 4065.
Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння, позивач  ОСОБА_1 в обгрунтування своїх вимог посилався на те що, вчиняючи спірні правочини після внесення ним заборони на вчинення реєстраційних дій та, скасовуючи цю заборону,  ОСОБА_2  фактично підмінив його волевиявлення своїм власним, а послідовність дій ОСОБА_2 щодо переоформлення будинку свідчить про наявність у нього зловмисної домовленості щодо протиправного позбавлення його права власності на будинок та узгодження його дій зі своєю матір`ю ОСОБА_3 та посередником - ОСОБА_4 . Внаслідок реалізації зловмисної домовленості ОСОБА_2 з матір`ю ОСОБА_3 за сприяння посередника  ОСОБА_4 ,яка полягали у вчиненні правочину у власних інтересах, а не в його ( довірителя) інтересах, йому завдано майнової шкоди, так як він був позбавлений права власності на будинок.
Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, судова колегія виходить з такого.
У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, у створенні власнику перешкод у здійсненні права користування чи розпорядження своїм майном.
За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Главою 17 ЦК України унормовано правовідносини представництва при здійсненні правочинів.
Згідно з частиною третьою статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.
Отже, односторонній правочин є дією однієї сторони, яка створює обов`язки лише для особи, яка видала довіреність. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом.
Відповідно до частини першої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє (частини перша, друга статті 238 ЦК України).
Юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу з боку представника. Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, а правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав. Інша річ, що здійснення цього повноваження залежить від представника, бо він сам вирішує, чи використати довіреність для здійснення діяльності на користь іншої особи (довірителя), чи відмовитися від неї. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду 22 листопада 2023 року у справі № 357/6367/15-ц, провадження  № 61-8282св23.
За своєю правовою природою довіреністю є односторонній правочин, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність свідчить про надання представнику від імені довірителя відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі  № 923/876/16, провадження № 12-88гс19).
Верховний Суд у постанові від 25 вересня 2019 року у справі № 727/3501/16-ц (провадження № 61-30020св18) дійшов висновків, що правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють. З метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. При цьому словосполучення «у своїх інтересах» необхідно розуміти таким чином, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, у тому числі, на користь інших осіб, включаючи і тих, представником яких він одночасно є.
Подібні висновки викладено також у постановах Верховного Суду від 01 листопада 2023 року у справі № 389/746/21 (провадження № 61-5810св22), від 06 грудня 2023 року у справі № 388/1690/18 (провадження № 61-12144св22).
Статтею 248 ЦК України визначено, що представництво за довіреністю припиняється в тому числі у разі скасування довіреності особою, яка її видала. У разі припинення представництва за довіреністю представник зобов`язаний негайно повернути довіреність.
Відповідно до статті 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення.
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.
Відповідно до частини третьої статті 237 ЦК України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє.
Згідно зі статтею 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.
Відповідно до статті 240 ЦК України представник зобов`язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Представник, який передав своє повноваження іншій особі, повинен повідомити про це особу, яку він представляє, та надати їй необхідні відомості про особу, якій передані відповідні повноваження (замісника). Невиконання цього обов`язку покладає на особу, яка передала повноваження, відповідальність за дії замісника як за свої власні. Правочин, вчинений замісником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.
Згідно з частинами першою, третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.
За загальним правилом довірена особа, яка виступає від імені довірителя, зобов`язана діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.
Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тобто основним юридичним фактом, що підлягає встановленню судами, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договору.
Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Правочин чи договір з`являються як юридичний факт в момент їх вчинення. Недійсність може «вражати» правочин чи договір, і вона стосується саме моменту його вчинення, а не виконання. Саме на момент вчинення правочин чи договір перевіряються на те чи він відповідає, зокрема, вимогам щодо його дійсності, яка форма встановлена законом щодо правочину чи договору на момент його вчинення. Тому при вирішенні питання щодо кваліфікації правочину чи договору як недійсного має застосовуватися той закон, який був чинний на момент його вчинення.
У постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 642/7417/18 (провадження № 61-246св20) вказано, що згідно з частиною третьою статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Тобто, правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють. З метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. При цьому словосполучення «у своїх інтересах» слід розуміти таким чином, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, в тому числі на користь інших осіб, включаючи і тих, представником яких він одночасно є».
У постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 908/3467/19 зазначено, що представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє. Тобто, правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють, незалежно від того, вчиняється такий правочин з перевищенням наданих представнику повноважень, чи без такого перевищення. З метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. Представник, який вчиняє правочин від імені довірителя сам з собою, завжди знаходиться в ситуації конфлікту інтересів, адже інтерес різних сторін правочину не співпадає. Зокрема, у випадку укладення договору купівлі-продажу, інтерес продавця полягає у реалізації товару за найбільшу ціну, а інтерес покупця - за найменшу, інтерес продавця полягає у скороченні строків розрахунку, а покупця - у їх збільшенні, тощо. У випадку укладення представником правочину з самим собою довіритель не повинен доводити, що цей правочин укладено не в його інтересах, збитковість правочину, недобросовісність чи нерозумність дій довірителя. Тобто положення частини третьої статті 238 ЦК України надають довірителю право визнати недійсним відповідний правочин, незалежно від того на яких умовах він укладений. На довірителя не покладається тягар доведення невигідності умов такого договору, його збитковості. Його укладення не в інтересах довірителя презюмується. Вчинення правочину щодо самого себе, тобто не в інтересах довірителя, а у своїх власних, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Правило, передбачене частиною третьою статті 238 ЦК України, покликане гарантувати інтереси особи, яку представляють, від можливих зловживань з боку представника.
Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Доведеність факту вчинення правочину внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, полягає у тому, що такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що третя особа - контрагент за договором, діяв за домовленістю із представником сторони оспорюваного правочину, внаслідок такої домовленості оспорюваний договір укладено на таких умовах, які не відповідають волі довірителя; умови договору, укладеного представником, очевидно, є невигідними для довірителя, а вигоду отримує тільки сторона - контрагент.
У справі, яка переглядається, з обставин, встановлених судом вбачається, що після виконання зобов?язання за договором позики перед  ОСОБА_3 позивач подав 12 листопада 2019 року приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Войтовському Валентину Сергійовичу заяву щодо заборони вчинення реєстраційних дій стосовно житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , який належить йому на праві власності, з метою якнайшвидшого запобігання ризиків можливої втрати права власності на житловий будинок, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1026677680000), внаслідок недобросовісних дій зацікавлених осіб в результаті яких право власності може незаконно перейти до третіх осіб.
Отже, поведінка позивача свідчила про те, що він не бажав відчужувати належний йому об`єкт нерухомого майна - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_1     ОСОБА_3 , як іпотекодержатель нерухомого майна- житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , та її син ОСОБА_2 , як представник ОСОБА_19 и ОСОБА_20 , звернулись до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Фролової Р.В. із заявами про вчинення нотаріальних дій. 
У поданій заяві   ОСОБА_3 (іпотекодержатель) просила нотаріуса здійснити державну реєстрацію припинення обтяження нерухомого майна іпотекою в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та зняти заборону відчуження з об`єкта нерухомого майна- житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , який належить  ОСОБА_1 .
ОСОБА_21 , діяючи від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності від 03 жовтня 2016 року, у поданій заяві від 15 листопада 2019 року просив зареєструвати заяву  ОСОБА_1 про відкликання заяви про заборону вчинення реєстраційних дій щодо житлового будинку АДРЕСА_2 .
З огляду на зміст поданої   ОСОБА_22 заяви від 15 листопада 2019 року, останньому достовірно було відомо про те, що 12 листопада 2019 року власник нерухомого майна (житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 ) ОСОБА_1 особисто звернувся із заявою до суб`єкта державної реєстрації про накладення заборони вчинення реєстраційних дій щодо власного об`єкта нерухомого майна, та він свідомо допускав настання невигідних для довірителя наслідків.
За встановлених обставин справи вбачається, що існувала домовленість між ОСОБА_2 , як представником ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 , як іпотекодержателем спірного майна, дії яких буди спрямовані на припинення обтяження спірного майна - житлового будинку АДРЕСА_2 з метою  його відчуження і внаслідок такої домовленості позивач опинився в становищі, за якого його майно було відчужене, що не відповідало волі довірителя.
До того ж, внаслідок реалізаціїдомовленості    ОСОБА_2 зі своєю матір`ю ОСОБА_3 , за сприяння посередника  ОСОБА_4 , повірений ОСОБА_2 вчинив правочин щодо відчуження житлового будинку, що належав довірителю ОСОБА_1 ,у власних інтересах, а не в інтересах (довірителя), про що свідчить хронологія подій, встановлених судом апеляційної інстанції.
Так, після припинення обтяження на житловий будинок, того ж дня, 15 листопада 2019 року,  ОСОБА_21 , діяючи від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності від 03 жовтня 2016 року, від імені та в інтересах  ОСОБА_1 , як продавець, уклав із ОСОБА_4 , як покупцем, договір купівлі-продажу, згідно якого  ОСОБА_1 передав у власність, а ОСОБА_4 прийняла у власність житловий будинок, який знаходиться за адресою:  АДРЕСА_2 , яка, в свою чергу, за наступним договором купівлі-продажу житлового будинку передала у власність матері  ОСОБА_23 - ОСОБА_3 житловий будинок за адресою:  АДРЕСА_2 .
Вказані договори купівлі-продажу житлового будинку посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В. в один день, 15 листопада 2019 року, та зареєстровані в реєстрі під номерами 2269, 2270 (33-34, 35-36 том 1).
При цьому, матеріали справи не містять доказів, що власник житлового будинку  АДРЕСА_2  ОСОБА_1 знав про наявність вказаних обставин та погоджувався на укладання оспорюваного договору.
Довіреність від 03 жовтня 2016 року на момент укладання оспорюваного договору купівлі-продажу житлового будинку була чинною та не була припинена, однак, виявивши факт того, що житловий будинок вибув із його власності, позивач вчинив всі необхідні дії та 18 листопада 2019 року скасував вказану довіреність.
Таким чином, позивачем надані достатні докази на підтвердження обставин відсутності його волевиявлення на відчуження належного йому на праві власності  житлового будинку АДРЕСА_2 , а також тих обставин, що ОСОБА_2 , діючи на підставі довіреності та, укладаючи договір купівлі-продажу, діяв усупереч інтересам довірителя (позивача).
У постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 388/339/20 (провадження № 61-5979св22) зазначено, що якщо представник вчинив правочин не в інтересах довірителя, а у своїх власних, то це є підставою для визнання такого правочину недійсним. Верховний Суд також зазначив, що у випадку укладення представником договору на свою користь довіритель не повинен доводити, що цей правочин вчинено не в його інтересах, збитковість правочину, недобросовісність чи нерозумність дій довірителя. За змістом частини третьої статті 238 ЦК України довіритель наділений правом визнати недійсним вказаний договір незалежно від того, на яких умовах він укладений. На довірителя не покладається тягар доведення невигідності умов такого договору. Його укладення не в інтересах довірителя презюмується.
Подібні правові висновки також викладено в постанові Верховного Суду від 20 березня 2024 року у справі № 388/344/20 (провадження № 61-1206св23).
Правовий аналіз наведених норм законодавства та встановлених судом фактичних обставин у своїй сукупності дозволяють колегії суддів апеляційного суду зробити висновок про наявність правових підстав для визнання недійсним оспорюваного правочину від 15 листопада 2019 року, укладеного між ОСОБА_1 , від імені та інтересах якого діяв представник ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Русланою Валеріївною, зареєстрованого за № 2269, з огляду на те що, укладаючи від імені позивача договір купівлі-продажу житлового будинку, ОСОБА_2 діяв не в інтересах особи, яку він представляє, а у власних інтересах та інтересах своєї сім`ї, що суперечить положенням частини третьої статті 238 ЦК України.
У ЦК України передбачені засади захисту права власності.
Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
Відповідно до статті 388 ЦК України витребування майна власником від добросовісного набувача можливе за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.
Положення статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке надалі було відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їх волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.
Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 369/8410/20 та від 18 вересня 2024 року у справі № 2-6470/11.
Встановивши порушення права власності ОСОБА_1  щодо укладення договору купівлі-продажу житлового будинку без волевиявлення позивача, як власника майна на таке відчуження, внаслідок чого набувачем за договором ОСОБА_4 житловий будинок в подальшому відчужено ОСОБА_3 , з якою у ОСОБА_1 відсутні будь-які договірні відносини, колегія суддів дійшла висновку про витребування житлового будинку із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 (останній набувач) на користь позивача ОСОБА_1 .
Отже, доводи позивача, наведені в апеляційній скарзі, знайшли своє підтвердження.
Вирішуючи спір у справі, яка переглядається, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки обставинам, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення учасників справи, іншим фактичним даним, які випливають із встановлених обставин, а тому висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 без оцінки вказаних обставин у сукупності не може вважатись обґрунтованим і таким, що відповідає положенням статей 76, 81, 89 ЦПК України.
Неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення справи, а це,відповідно до статті 376 ЦПК України, є підставою для скасування судового рішення, ухваленого у цій справі, та прийняття нового судового рішення по суті заявлених вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору,  ОСОБА_5 , Приватного нотаріуса Одеського нотаріального округу Фролової Руслани Валеріївни, про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння, які з установлених колегією суддів апеляційного суду обставин справи та наведених мотивів в редакції даної постанови підлягають задоволенню.
Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог - частина 2 статті 141 ЦПК України.
Таким чином, понесені позивачем та документально підтвердженні судові витрати (судовий збір) за подання позовної заяви та апеляційної скарги, що складає загальний розмір 33 265,50 грн (13306,20 грн + 19 959,30 грн), слід покласти на відповідачів ОСОБА_2 ОСОБА_3,   ОСОБА_4 по 11 088,50 грн з кожного.
Керуючись ст.ст. 41, 129 Конституції України, ст.ст. 11,15, 16, 202, 203, 237-240, 244, 248, 249, 316, 317, 319, 321, 388, 391, 626, 627, 655, 657 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 76, 80, 81, 89, 141, 263, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Друченка Артема Юрійовича задовольнити.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору,   ОСОБА_5 , Приватного нотаріуса Одеського нотаріального округу Фролової Руслани Валеріївни, про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння, задовольнити.
Визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_2 від 15 листопада 2019 року, укладений між ОСОБА_1 , від імені та інтересах якого діяв представник ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Русланою Валеріївною, зареєстрований за № 2269.
Витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 (адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь   ОСОБА_13 (адреса реєстрації:      АДРЕСА_4 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) житловий будинок АДРЕСА_2 .
Стягнути з  ОСОБА_2  (адреса реєстрації: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 ), ОСОБА_3 (адреса реєстрації:   АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ), ОСОБА_4  (адреса реєстрації: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь   ОСОБА_13 (адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) судові витрати, що складаються з судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги, у загальному розмірі 33 265,50 грн, по 11 088,50 грн з кожного.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 01 червня 2026 року.

Головуючий: Судді: