П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 559/247/26
Провадження № 22-ц/4815/1193/26

Головуючий у Дубенському міськрайонному суді
Рівненської області: суддя Томілін О.М.
Рішення суду першої інстанції ухвалено
23 березня 2026 року в м. Дубно
Дубенського району Рівненської області
без фіксування судового засідання 
звукозаписувальними технічними засобами

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючий: Хилевич С.В.
судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Кредит Фінанс" на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 23 березня 2026 року в цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Кредит Фінанс" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
в с т а н о в и в:
У січні 2026 року в суд звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "Укр Кредит Фінанс" (далі – ТОВ "Укр Кредит Фінанс") з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії № 1423-8139 від 20 липня 2024 року в розмірі 32 000 гривень.
Мотивуючи свої вимоги, ТОВ "Укр Кредит Фінанс" зазначалося про те, що відповідно до умов кредитного договору відповідач отримала в кредит 6400 гривень на 365 днів; промо-ставка - 1,05% в день; знижена процентна ставка 1,50 % в день; стандартна процентна ставка: 1,50 % в день (застосовується протягом перших 180 днів); 1,18% (застосовується з 181-го дня і до закінчення строку дії договору або фактичного повернення всієї суми кредиту); комісія за видачу кредиту -15% від суми кредиту.
Кредитний договір було укладено в електронному вигляді шляхом подання позичальником заяви на отримання кредиту і виконання інших відповідних дій, що відповідало вимогам Закону України "Про споживче кредитування", Закону України "Про електронну комерцію" та ст.ст. ст.207, 208, 639 1047, 1055 ЦК України. 
Кредитодавець виконав свої зобов`язання, але позичальник не повернула суму кредиту, чим порушила умови договору і внаслідок цього утворилася заборгованість, яка станом на 18 грудня 2025 року становила 38208 гривень. Однак ТОВ "Укр Кредит Фінанс" прийняв рішення про застосування до позичальника програми лояльності і списав частково заборгованість за комісією та процентами у загальній сумі 6208 гривень, а, отже, заявлена до стягнення заборгованість складалася з: 6400 гривень – за тілом кредиту; 25600 гривень – за нарахованими процентами.
Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 23 березня 2026 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Укр Кредит Фінанс" заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії № 1423-8139 від 20 липня 2024 року в розмірі 6400 гривень.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Укр Кредит Фінанс" 532,48 гривні судового збору.
Приходячи до такого висновку, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 , будучи дружиною військовослужбовця, набула право на пільги, встановлені для такої категорії осіб, а тому нарахування відсотків в період, коли особу звільнено законом від їх сплати, є незаконним.
На рішення суду ТОВ "Укр Кредит Фінанс" подано апеляційну скаргу, де покликалося на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставини справи, порушенні норм процесуального права і неправильному застосуванні норм матеріального права.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, заявником вказувалося про те, що всупереч висновкам суду попередньої інстанції строк, упродовж якого повинні нараховуватись проценти за користування кредитом, становить не 14 днів, а 365 календарних днів - як це визначено та погоджено між сторонами в кредитному договорі.
При цьому 14 днів складає лише базовий період – проміжки часу впродовж строку дії договору, в останні дні яких у позичальника виникає обов`язок сплати відсотків за користування кредитом. 
Також ТОВ "Укр Кредит Фінанс" не здійснювалось будь-яких нарахувань штрафів, пені чи компенсації за порушення умов договору, а тому відсутнє порушення п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів". 
Крім того, в апеляційній скарзі зазначалося про те, що відповідачем не було надано повного та належного переліку документів, необхідних для підтвердження права на отримання відповідної пільги щодо ненарахування процентів за користування кредитом.
Відповідно до листа Міністерства оборони України від 04 червня 2025 року № 220/9526, наданого Національному банку України, та роз`ясненню Міністерства оборони України, викладеним на його веб-порталі в мережі Інтернет, пільга щодо ненарахування процентів за користування кредитом має надаватися на підставі відповідного переліку документів.
Отже, позивач мав законне право на нарахування відсотків згідно з умовами кредитного договору протягом визначеного ним строку дії, що й було здійснено та відображено у розрахунку заборгованості, який міститься в матеріалах справи.
З викладених міркувань просить рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за кредитним договором № 1423-8139 від 20 липня 2024 року в розмірі 6400 гривень та судового збору в розмірі 532,48 гривні скасувати та ухвалити нове, яким стягнути на його користь з ОСОБА_1 загальну суму заборгованості у розмірі 32000 гривень, з яких: прострочена заборгованість за кредитом – 6400 гривень; прострочена заборгованість за нарахованими процентами – 25 600 гривень.
У поданому відзиві ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у т.ч. електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
За правилами ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Як з`ясовано судом, 20 липня 2024 року між ТОВ "Укр Кредит Фінанс" та ОСОБА_1 укладено в електронній формі договір про відкриття кредитної лінії № 1423-8139.
Відповідно до умов кредитного договору кредитодавець взяв на себе зобов`язання надати відповідачу кредит для задоволення особистих потреб на таких умовах: сума кредиту - 6400 гривень; строк кредитування - 365 днів; базовий період - 14 днів; промо-ставка - 1,05% в день; знижена процентна ставка 1,50 % в день; стандартна процентна ставка: 1,50 % в день (застосовується протягом перших 180 днів); 1,18% (застосовується з 181-го дня і до закінчення строку дії договору або фактичного повернення всієї суми кредиту); комісія за видачу кредиту -15% від суми кредиту.
Суд попередньої інстанції встановив, що свій обов`язок позивачем виконано. 
Між тим, пред`являючи позов, ТОВ "Укр Кредит Фінанс" покликалося на те, що відповідач своїх обов`язків за кредитним договором не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 18 грудня 2025 року становила 38208 гривень, однак, застосувавши програму лояльності і списавши частково заборгованість за комісією та процентами у загальній сумі 6208 гривень, заявлено до стягнення заборгованість, яка складалася з: 6400 гривень – за тілом кредиту; 25600 гривень – за нарахованими процентами.
Разом з тим суд попередньої інстанції застосував до відповідача пільгу щодо ненарахування відсотків за користування кредитом, передбачену положеннями пункту 15 статті 14 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Так, ОСОБА_2 (чоловік відповідача) згідно з посвідченням серії НОМЕР_1 та довідки №37 від 16 жовтня 2025 року перебуває на військовій службі за контрактом з 27 серпня 2019 року, а у військовій частині НОМЕР_2 - з 09 липня 2025 року.
Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації" від 20 травня 2014 року статтю 14 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" доповнено пунктом 15, згідно з яким (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) Військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.
Згідно з положеннями Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
В Україні особливий період розпочався з моменту оголошення Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" від 17 березня 2014 року та триває по теперішній час.
Встановивши, що ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_2 , який є діючим військовослужбовцем та перебував на військовій службі з 27 серпня 2019 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що на час укладення договору про відкриття кредитної лінії № №1423-8139від 20 липня 2024 року на неї поширювалися та поширюються на цей час пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей", тобто до неї не може застосовуватись відповідальність у виді штрафних санкцій та пені за невиконання зобов`язань за користування кредитом, а також відсутній обов`язок щодо сплати процентів за користування кредитом.
Доводи заявника про неможливість застосування передбачених пунктом 15 ст. 14 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" пільг у зв`язку з ненаданням відповідачем кредитодавцю документів, які підтверджують статус дружини військовослужбовця, не заслуговують на увагу.
Так, наведена норма права є імперативною та не містить положень, які б пов`язували виникнення, обсяг чи реалізацію передбачених нею пільг із попереднім повідомленням кредитодавця, зверненням позичальника із відповідною заявою чи наданням підтвердних документів у позасудовому порядку. Водночас відсутність такого повідомлення не може тлумачитися як підстава для обмеження або втрати особою гарантованих законом соціальних гарантій.
Отже, за умови підтвердження у встановленому законом порядку обставин, з якими закон пов`язує надання відповідних пільг, зокрема й під час розгляду справи судом, нараховані проценти за користування кредитом не підлягають стягненню незалежно від того, чи були відповідні документи подані кредитодавцю до виникнення спору. Інше тлумачення фактично призвело б до звуження змісту та обсягу встановлених законом гарантій соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, а також прав споживача фінансових послуг, що є неприпустимим. З огляду на викладене нараховані позивачем проценти підлягали виключенню з розрахунку заборгованості.
Посилання позивача на інформаційні матеріали та роз`яснення, розміщені на офіційних вебресурсах Міністерства оборони України, зокрема щодо необхідності повідомлення кредитодавця про наявність підстав для застосування пільг та подання відповідних документів, не можуть бути підставою для задоволення позову.
Колегія суддів бере до уваги те, що інформаційні повідомлення (роз`яснення) не є нормативно-правовими актами, не встановлюють, не змінюють і не припиняють прав та обов`язків учасників цивільних правовідносин, а відтак не можуть слугувати підставою для розширеного тлумачення або обмеження дії пункту 15 ст. 14 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
На переконання апеляційного суду, саме по собі розміщення на офіційних веб-ресурсах рекомендацій щодо вчинення таких дій носить виключно інформаційний та, зокрема, превентивний характер і спрямоване на своєчасне врахування кредитодавцями передбачених законом гарантій, однак не створює нових юридичних обов`язків для позичальника та не може бути підставою для позбавлення його або члена сім`ї військовослужбовця встановлених законом соціальних гарантій.
Отже, аргументи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду попередньої інстанції, позаяк зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд.
Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).
Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Кредит Фінанс" залишити без задоволення, а рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 23 березня 2026 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:        С.В. Хилевич

Судді:         Н.М. Ковальчук

С.С. Шимків